210 P. A. Øyen. 



som reiste her sommeren 1865, omtaler her kun „large heaps 

 of rubbish and enormous masses of rock scattered over the 

 valley below", (Geological Sketches at Home and Abroad, 

 Pag. 142 — 143). Senere meddeler Eabot efter et brev fra 

 Rekstad: „En 1890 et 1891 ce glacier était en retraite et la 

 position des moraines indiquait que ce mouvement se conti- 

 nuait depuis longtemps" (Arch, des Sciences physiques et 

 naturelles, Genève, 1899 t. VIII p. 334); imidlertid meddeles, 

 at „ver 1880, le Fonddalsbræ se serait allongé de „25 brasses" 

 — une progression momentanée" (1 c. p. 466. 334). Om man 

 kunde tillægge det synderlig vegt, vilde den omstændighed, at 

 Vargas Bedemar angiver „Spuren von 4", medens Rekstad 

 angiver „4 mindre morænevolde" mellem bræenden og den 

 lige ved sjøen liggende store endemoræne (Arch, for Mathm. 

 og Naturv. B. XVI, 1893, Pag. 286—287), være et fænomen 

 af betydelig interesse. Men den maade, hvorpaa morænerne 

 ved Engabræen beskrives af Bedemar (Reise nach dem Hohen 

 Norden B. II, Pag. 61), Geikie (Geological Sketches at Home 

 and Abroad, Pag. 143), Rabot (Arch, des Sciences physiques 

 et naturelles Genève 1899, t. VIII, p. 337—339) og Rekstad 

 (Arch, for Mathm og Naturv. B. XVI, Pag. 282—283), viser 

 imidlertid, at det er umulig at tillægge morænebeskrivelsen 

 synderlig vegt paa dette sted, og da jeg ikke selv har havt 

 anledning til at undersøge disse Holandsfjordens bræer, har 

 det ikke været mulig for mig i dette tilfælde heraf at trække 

 nogen direkte slutning. 



Allerede i det foregaaende har vi seet, at Engabræen 

 omkring 1720 havde et forholdsvis stort fremstod, der her har 

 afsat sit mærke i egnens historie paa en lignende maade som 

 den noget senere indtrufne fremrykning af flere af Jostedals- 

 bræens arme og sandsynligvis her som der efter en tidligere 

 forholdsvis liden bræstand, saaledes som den tidligere bebyg- 

 gelse vistnok kan siges at antyde. Derpaa følger et langt tids- 

 rum uden nogen historie, og de første traditioner, som man saa 

 støder paa, er vistnok at betragte som meget usikre og af en 

 meget almindelig karakter, saa det vistnok vil falde vanskelig 

 med sikkerhed at henføre dem til noget bestemt tidspunkt. 

 Men som jeg allerede ovenfor antydede, er det vistnok rettest at 

 opfatte de af Bedemar beskrevne moræner som mærke fra det 

 forudgaaende ukj endte sekel. Nærmere at trække sammenlig- 



