Bidrag til vore bræegnes geografi. 221 



dalsbræen har siden marts 1897 trukket sig lidt tilbage. De 

 to foregaaende aar vokste den lidt eller gik fremover, og det 

 samme var ligeledes tilfældet med de andre bræer heromkring. 

 Men efter de oplysninger, som jeg har faaet isommer af dem, 

 der har gaaet over bræerne, saa har alle bræer trukket sig 

 lidt tilbage denne sommer." Og ihøst har Anders Briksdal 

 endvidere meddelt mig, at Briksdalsbræen, Aabrækkebræen, 

 Melkevoldsbræen og Aamotbræen har minket i de sidste aar. 

 „Briksdalsbræen", tilføier han, „vokser i almindelighed lidt 

 om vinteren, men aftager om sommeren, saa den gaar mere 

 tilbage end fremover — siden 1897 har den trukket sig til- 

 bage omtrent 10 meter". I god samklang hermed staar ogsaa 

 følgende meddelelse, som Bing har tilstillet mig: at „Briks- 

 dalsbræen fra april til august 1898 var gaaet ca. 10 meter til- 

 bage". Bing har desuden meddelt mig, at Briksdalsbræen gik 

 noget frem i 1894, men efter ovenstaaende meddelelse fra 

 Anders Briksdal er vel dette tvilsomt og beror vel mere paa 

 den aarlige oscillation. 



I det foregaaende har vi allerede seet, at Aalfotbræen og 

 Gjegnabræen har trukket sig betydelig tilbage i den senere 

 tid. Om bræen paa Vinnufjeld i Sundalen meddeler Helland 

 i 1895, at den „har i de senere aar trukket sig tilbage med 

 sin nedre ende; thi før kunde man fra bakken ved Vennevold 

 i Sundalen se bræen høit oppe i fjeldet, men nu er den for- 

 mindsket, saa at man nu kun ser morænen foran bræen, og 

 morænen synes at ligge yderligt paa fjeldet" (Jordbunden i 

 Eomsdals amt D. I. Pag. LXXX). 



Vender vi saa vort blik mod Jotunheimen, saa møder vi 

 der i begyndeisen af nittiaarene omtrent overalt en tilbage- 

 skriden af bræerne — jeg behøver saaledes her kun at minde 

 om de i det foregaaende meddelte resultater af mine under- 

 søgelser inden denne egn sommeren 1891, samt mine mere 

 spredte iagttagelser inden denne egn sommeren 1892 (cfr. Den 

 norske turistforenings aarbog 1893, Pag. 50 flg.) og sommeren 

 1893 (cfr. Den norske turistforenings aarbog 1894, Pag. 12 flg.). 



Steindalsbræen (nær Tveraadalskirken) var i 1893 i tilbage- 

 gang (cfr. Den norske turistforenings aarbog 1895, Pag. 45), og 

 den faldt da med sine bratte isvægge ned i øvre Steindalstjern. 

 I en nær fortid synes denne bræ at have havt et mindre frem- 

 stod; thi „mellem de store stene fand tes rigeligt med lyng, 



