222 P. A. Øyen. 



der var blevet kvalt under bræens sidste fremrykning; da 

 selve lyngstilkene endnu var godt bevarede, kan denne ikke 

 liave været langvarig" (1. c). 



I denne forbindelse bør vi mærke os det forhold, som den 

 danske tindebestiger Carl Hall ogsaa har gjort opmærksom paa, 

 nemlig det ofte forholdsvis hurtig skiftende udseende, som 

 flere af vore høifjeldsbræer kan antage, saaledes f. eks. i 

 sin omtale af SliDgsbybræen: I 10 somre har jeg betragtet 

 Slingsbybræ fra de omliggende tinder og, som nævnt, halvt 

 saa ofte været i lag med den; men den har aldrig 2de somre i 

 rad frembudt det samme udseende og flere somre har den 

 været upassabel. De vidstrakte høibræer er særlig „under 

 forvandlingens lov". Et eneste sterkt snefald kan helt for- 

 andre en gletschers fysiognomi" (Den norske turistforenings 

 aarbog 1895, Pag. 54) — cfr. ogsaa Carl Hall: Streiftog i 

 Horungtinderne III, Pag. 11. Som allerede før nævnt hører 

 imidlertid Jotunheimens bræer til dem, som i vort land sikrest 

 kan bruges som klimatmaalere, dette netop paa grund af den 

 lethed, hvormed de reagerer lige overfor indtrædende for- 

 andringer i de klimatiske forhold. Dette er noget, som selv den 

 omboende befolkning har havt blikket aabent for; thi lærer 

 Elvesæter har meddelt mig, at „sneforholdene i den fore- 

 gaaende vinter spiller selvfølgelig ogsaa en betydelig rolle. 

 Har der forud for en varm sommer gaaet en snefattig vinter, 

 mærkes forandringen selvfølgelig mest". Dernæst peger han 

 paa, at et saadant tilfælde indtraf i 1895 — „derfor kunde 

 vi ogsaa' i sommer iagttage mærkværdige ting i fjeldet. Hvor 

 der for ca. 20 — 30 aar siden, som f. eks i Gravdalen etsteds, 

 laa mange meter tyk evig sne, kunde vi endelig i sommer 

 færdes paa bar mark — — — Hvad de egentlige bræer an- 

 gaar, saa var ogsaa forandringen isommer paafaldeude. Bræ- 

 erne i Leirdalen opgav paa sine steder meterlange strækninger 

 af sit forrige omraade. Særlig lagde jeg mærke til en retirade 

 som Vetlbræen foretog, hvorved en ret betydelig fjeldknaus 

 om hvis existens ingen før kunde have anelse, blev lagt bar". 

 I 1896 og 1897 gik ifølge Elvesæters meddelelse bræerne om 

 mulig endnu hurtigere tilbage end før. „Storbræen", fort- 

 sætter han, tror jeg nu har lidt værst. Den før saa fine over- 

 gang over denne bræ til Sognefjeld er nu omtrent inpassabel 



