258. Joh. Dyring. 



3. r o gr af i og ge o 1 o gi. Alt hvad der ligger paa 

 østsiden af den egentlige Saltdal, saaledes ogsaa Junkersd alens 

 omgivelser, maa henregnes til det østligste af Nordlands to 

 hovedfjeldstrøg, til det fjeldparti som hidtil har været tillagt 

 fællesnavnet Kjølen. I geologisk henseende henhører fjeldene 

 paa Junkersdalens nordside til den yngre lagrække, bestaaende 

 af forskjellige mere plane skifere, hvilken Tellef Dahll paa sit 

 geologiske kart over det nordlige Norge (cfr. ogsaa prof. Vogt 

 Salten og B-anen samt forskjellige af handlinger af K. Pettersen) 

 — trods mangelen af fossiler — anser for silurisk, og som prof. 

 Vogt benævner Sulitelma-feltets skifergruppe. I sin vestligste del 

 mod Junkersdalsuren indknibes dette felt dog ganske sterkt 

 og gaar tilsidst over til en smal kile mellem Tjernfjeldets 

 granit i s. og et lidet grundfjeldsfelt i n. Paa dalens sydside 

 og omkring Graddis og Lønsdalen udbreder sig endelig et be- 

 tydeligt granitfelt. — Skifergebetet n. f. Junkersdalen udgjør 

 et usædvanlig vildt og forrevent landskab, opskaaret af de 

 tidligere omtalte sidedale i vældige partier, der fremviser 

 meget iøinefaldende dislokationer. Seet fra grænserøsen ved 

 Grraddis eller andre fremragende punkter gjør det hele felt 

 derfor et særdeles storartet indtryk. Flere af gebetets fjeld- 

 toppe har derhos i høi grad maleriske former. Solvaagtind, der 

 i form af en kolossal kuppel afslutter dalen mod v. og som 

 terrassevis styrter ud saavel mod ø. mod Solvaagvandet som 

 mod s. mod Junkersdalsuren, har saaledes en top, som fra 

 Junkersdalen ser ud som en vældig ovenpaa stillet, steilt op- 

 stigende, ubestigelig kegle; i virkeligheden er den en smal 

 ryg, der er afdelt i et par spidser, og som nogenlunde let 

 lader sig bestige fra nordsiden. Ifølge velvillig opgave fra 

 den geografiske opmaaling er toppens høide ved zenithdistance- 

 observationer bestemt til 1560,8 m. ; da den er høiere end 

 fjeldene mod v., har forf. flere gange om aftenen iagttaget 

 dens skygge i skyen, altsaa et sidestykke til det bekjendte 

 „Gespenst" paa Broeken. Mod Junkersdalsuren styrter dette 

 fj eld tilsidst ud i bratte, skogløse „flaug", der flere steder 

 virker aldeles overvældende. Uagtet maaske noget overdrevet 

 i tidligere beskrivelser yder derfor den trange kløft, omringet 

 som den er af de vilde naturscenerier og med den fossende 

 elv i bunden, et skue som man ikke let glemmer. — Et ikke 

 mindre eiendommeligt syn yder Baadfjeldet med den forunder- 



