Det biologiske selskab. 1900. 349 



for dolico- og mesocephali, nemlig den „norrøn-germaniske" 

 hovedtype (Barths „Vikingtype" i sine mest udprægede 

 former). Men grændserne for kefalindex inden typen viser 

 sig dog meget forskjellige; den kan variere fra den høieste 

 dolicocephali (lige til index 65 — 66) til en sterk mesocephali 

 (76 — 78 eller mere) og det er ikke usandsynligt, at den enkelt- 

 vis kan stige til over 80, altsaa ind paa brachycephaliens 

 omraade (selv afstandene regnet efter det ubeklædte kraniums 

 forholde). Selvfølgelig maa det endnu være uafgjort, om til- 

 blandingen kan have del heri, men det synes dog som om de 

 karakteristiske former ogsaa i de kortere og bredere kranier 

 oftest er bibeholdt i sine hovedtræk. Dette spørgsmaal treen- 

 ger dog i høi grad nærmere granskning. Men ved siden af 

 dette tillige spørgsmaalet om der ikke hos os (og idethele) 

 tindes typer, som i sin helhed frembyder væsentlig enhed, 

 men som dog viser en høist forskjellig kefalindex. Mine 

 vistnok ikke saa særdeles omfattende undersøgelser har ledet 

 mig til at have en formodning om, at det kan forholde sig 

 saaledes. Der findes som bekjendt inden vor befolkning et 

 stort antal sterkt mørkhaarede. tildels sorthaarede individer, 

 som i mange henseender frembyder tegn til, at de er gjen- 

 nemgaaende af anden ty pus end den nylig nævnte norrøne 

 befolkning, der i det hele er af blond habitus, vistnok ofte 

 med temmelig mørk haarfarve, men saavidt jeg tror neppe 

 nogensinde med sort haar, uden at dette kanske i enkelte 

 tilfælde kan opbræde som et blandingsfænomen. Den nævnte 

 mørkhaarede befolkning er meget udbredt i landet og findes 

 uden tvivl i alle bygder, men i høist forskjelligt relativt 

 forhold. Paa enkelte steder, f. eks. i grændsebygderne i 

 Trondhjems stift og i de større byer er den særdeles hyppig 

 og kan i temmelig ren form danne indtil halvdelen af befolk- 

 ningen og have overmagt over den typiske norrøne, idet der 

 dog altid findes en større mellemgruppe. Den er ikke vanske- 

 lig at kjende med sit sterkt mørke haar, sine mørkeblaa eller 

 brunlige øine, sin mørkere, blegere hud, sin eiendommelige 

 hovedform og hyppigst egne ansigtspræg. Hovedformen er 

 eiendommelig og som det synes meget ensartet i sine mest 

 fremtrædende træk. Har man først opfattet den, er den let at 

 gjenkjende paa den bratte flade pande uden superciliarsvulster, 

 det svagt opadskraanede forhoved og det oftest uformede, 



