350 Gr. A. Guldberg og Jens Holmboe. 



dog med tydelig Protuberantia occipitalis forsynede bag- 

 hoved. Men denne form optræder hos individer med bøist 

 forskjellig kefalindex. Forskjellen gaar fra de bøie grader af 

 dolicocepbali til de høie grader af brachycepbali. Som middel 

 og i det større antal tilfælde er den mesocepbale index tilstede 

 (grupperende sig om c. 77 — 78 for det bedækkede kranium). 

 Typen kan nærmest betegnes som meso-brachycepbal, dog 

 med temmelig byppigt overgang til dolicocepbali. Den er 

 saavidt jeg bar seet temmelig ensartet overalt og vistnok paa 

 sine steder mere tenderende til bracbycepbali. Efter al sand- 

 synlighed er det den samme mørke type, som mere og mere 

 tager overhaand i Tyskland og vel ogsaa find es ellers overalt 

 nordenfor Alperne. Det er ikke min mening at ville forsøge 

 paa at nedsætte det store værd, som man gjennem lange tider 

 bar sat paa forholdet af kefalindex og fremdeles holder i 

 hævd. Tvertimod erkj ender jeg fuldstændig dens særdeles 

 store betydning som indikator for hjerneskallens bygning i 

 det hele. Men bvad jeg ber vil frembæve er det tvivlsomme 

 i at opstille den som typemerke paa den maade som hidtil 

 ofte er gjort, saaledes at man skjelner mellem en kortskallet 

 og langskallet type, idet man betragter disse forhold som be- 

 stemmende for eiendommelige typer. I og for sig erdet jo 

 besynderligt, at man har drevet dette ud i det øiensynlig 

 urimelige. Det ligger snublende nær at henvise til, hvor for- 

 skjellige i det hele baade dolicocepbale og brachycephale 

 mennesketyper og racer kan være, og ligeledes til detutænke- 

 lige i, at naturen saaledes skulde være begrændset inden et 

 schema, som opstiller talnormer for hovedskallens former i en 

 bestemt retning. Jeg antager som sagt ikke, at dr. Arbo har 

 nogen saadan mening. Men h vad jeg maa anke over, er det 

 systematiske brug som en mængde antropologer (ogsaa Arbo) 

 gjør af kefalindex, og som vi ser hos os har tilveiebragt en 

 opfatning, der stiller „kortskallen" og „langskallen" som be- 

 stemte modsætninger baade i sind og skind. Vender jeg her- 

 efter tilbage til den norske befolkning og dens inddeling i 

 „langskaller" og „kortskaller", af hvilke sidstnævnte ofte nok 

 stilles som en tidligere bosat „race" end den senere, saa skal 

 jeg foruden bvad allerede er anført med et par ord antyde, 

 hvad universitetets nu temmelig righoldige samling af ældre 

 norske kranier derom mere eller mindre tydeligt angiver. 



