156 ANDR. NOTØ. 



stor del har en fælles planteverden, kan vi dog med sikkerhet 

 gaa ut fra, at hadde ikke alt planteliv her under istiden hlit 

 dræbt, maatte F.scandia ha hat en del ældre endemiske glacial- 

 arter at opvise. Foruten alle andre grunde, som taler for, at 

 iskaapen dækkede hele F.scandia^ er ogsaa dette en: ikke en 

 eneste plante overlevde istiden i disse lande. 



Da iskaapen efter flere tusende aars forløb begyndte at 

 svinde ind, var den rundt omkring blit bekranset med en ganske 

 ny planteverden, som under denne langvarige kuldeperiode hadde 

 vandret ind fra øst og syd. At søke at finde ud hjemlandet for 

 denne planteverdens enkelte elementer, deres indvandringstid og 

 indvandringsveie er dette arbeides opgave. For med nogenlunde 

 sikkerhet at kunne fastslaa deres indvandringsveie, og hvorfra 

 de er komne, maa vi, saavidt mulig, først se at faa greie paa 

 deres oprindelige voksested. For flere arters vedkommende er 

 vistnok resultatet usikkert, idet deres slægtskap endnu ikke er 

 fuldt udredet, eller den mig tilgjængelige litteratur om dette har 

 vært for lidet tilfredsstillende. 



Geologien fortæller os, at ved istidens begyndelse sendte 

 Nordishavet en arm mot syd over Vestsibirien og Turan til 

 Erans nordgrænse, og denne havarm stod endnu i forbindelse 

 med Sortehavet ved en arm nordenom Kaukasus, og fra- dette 

 vestsibiriske ishav gik stræder mod øst gjennem de nuværende 

 dalfører mellem Altai, Tarbagatai og Tianschan ind til det hav, 

 som samtidig brette sig over Centralasien, hvorfra et sund gik 

 østover til Det store ocean. Europa var altsaa da fuldstændig 

 adskilt fra Asien. Planteutbytning kunde da kun foregaa ved 

 havets hjælp. Under istiden tørlas det meste av disse have, 

 og Europa kom igjen til at hænge sammen med Asien. Den 

 tørlagte sibiriske ishavsbund maatte bli en ypperlig vandringsvei 

 for en flerhet af de sibiriske glacialplanter; thi her slap de for 

 det meste at opta nogen kamp med tidligere beboere. Hvad 



' For det nordlige Norges vedkommende, se Karl Pettersens arbeider 

 i Tromsø Museums Aarsh. 5, 7, 8 og 14. 



