160 ANDR. NOTØ. 



Monocotyledones. 

 Juncus L. 



Slægten har ca, 160 arter, utbrette næsten over hele jorden. 

 Den deles ^ i 7 underslægter. Subgenus I, Subulati, har kun 

 1 art, udbret i hele det mediterrane gebet. Subgen. II, Poio- 

 phyllii, har 18 arter, som for det meste findes i Middelhavs- 

 gebetet, de utenfor samme liggende dele av Europa og i Midt- 

 asien. Subgen. III, Genuini, har 21 arter (i Europa 8), hvorav 

 endel er arktiske; en del findes i de centraleuropæiske alper, 

 nogle i Australien og paa Ny-Zeeland. Subgen. IV, Thalassici, 

 har 7 arter (i Eur. 4), som især er utbret langs kysterne og 

 paa saltholdige steder. Subgen. V, Septati, har 58 arter (i Eur. 

 16), sprette over hele jorden. Subgen. VI, Alpint, har 15 arter 

 (i Eur. 4), som alle er arktisk-alpine. De fleste findes paa 

 Himalaya. Subgen. VII, Graminifolii, har 38 arter (i Eur. 1), 

 deraf bare i Gaplandet 18; de andre er sprette. Rik paa 

 endemiske arter, altsaa utviklingscentrer, er Caplandet, Himalaya 

 og Amerika. De fleste arter i denne slægt er — i motsætning 

 til følgende slægts arter — indbyrdes godt skilte, altsaa arter 

 av høiere værdi. 



Ifølge BucHENAU er utviklingsgangen i denne slægt slik: 

 De 3 førstnævnte subgenera er de ældste. Av subgen. II er 

 subgen. VII udgaat, av III er subgen. VI opstaat og av VI er 

 V fremgaat. Av subgen. II er ogsaa Lunula opstaat. Ser man 

 hen til de 3 første subgen. utbredelse, vil det let ses, at, da 

 disse er de ældste, peker denne hen paa det eocene eller oligocène 

 Middelhavsgebet som slægtens hjemland. At Juncus er tem- 

 melig gammel, det ser vi av, at Heer har bestemt en fossil plante 

 fra miocen fra Spitsbergen til Juncus. Og* naar den til tidlig i 

 miocen har kunnet utbre sig opover til Spitsbergen, saa maa 

 dens fødselstid mindst sættes til oligocen. 



* Engler und Prantl: Die naturlichen Pflanzenfamilien 



