NORGES ARKTISKE PLANTERS HISTORIE. 163 



til den 2. 17 arter, mest i Den gamle verden, og til den 3. 

 16, hvoraf L. campesiris er meget utbret. De andre arter av 

 denne gruppe findes mest i Sydamerika. Som ovenfor nævnt, 

 er denne slægt utgaat fra Junci poiophylli, hvis hjem Middel- 

 havsgebetet har vært. Her maa vistnok Luzulae vugge ogsaa 

 ha staat. Mange av denne slægts arter er mindre vel ad- 

 skilte, hvorfor det tildels er vanskehg at begrænse dem. 



L. parviflora Desv. er utbret i Skandinavien, det nord- 

 hge Rusland, Ural, arktisk Sibirien, Altai, Baikal, Østsibirien, 

 Aleuterne, arktisk Amerika med Alaska, Klippebjergene, Labrador 

 og Grønland. Den er saa nær beslægtet med den sydeuropæiske 

 L. spadicea D. C, at disse to godt kan betragtes som 2 racer 

 av samme art. Saavel denne som de følgende arter — und- 

 taken L. multißora og spicata, som hører til subgen. Gymno- 

 des — henføres til subgen. Anthelæa, hvorav der i Europa findes 

 14 arter. Av disse findes : L. silvatica Gaud, utbret over hele 

 Europa undtaken Rusland (den findes derimot paa Kaukasus), 

 L. ladea Mey. paa den pyrenæiske halvø, L. nivea D. C. i 

 Mellem- og Østeuropa, L. angustifoUa Grcke. i Tyskland og 

 omliggende lande, L. pedemontana Bois, i Italien og paa Cor- 

 sica, L. lutea D. C. paa Pyrenæerne og Vestalperne, L. pur- 

 purea Mass. i Portugal og paa Canarerne, L. glabrata Desv. 

 paa Alperne, fra Frankrige til Ungarn, L. spadicea D. C. paa 

 de centraleuropæiske bjerge^, samt følgende arter, der er cir- 

 cumpolære: L. Wahlenbergii Rupr., arcuata Wg., arctica Bl. 

 og confusa Ldbg. De centraleuropæiske bjerge er efter dette 

 en av gruppens hovedcentrer og vistnok dens utviklingscentrum. 

 L. parviflora er dog ikke utdifferentiert der. L. spadicea 



' I Ledebour : Flora rossica er den opgit for næsten hele det russiske 

 rike like til Alaska; men da den der vistnok tildels er sammenblandet 

 med L. parviflora — om end denne sidste op føres som egen var. 

 under navn var. parviflora Mey. — tør jeg ikke uttale mig om, hvor- 

 vidt den typiske L. spadicea findes i Sibirien. K. Richter 1. c opgir 

 den som endemisk for Europa; men dette gjor han dog for flere arter, 

 som vitterlig findes mange steder utenfor samme. 



