202 ANDR. NOTØ. 



land. De fleste av dens nærmeste slægtninger findes i det syd- 

 lige Europa. Som dens hjem maa Mediterrangebetet anses. 

 Til os er den indvandret dels fra Sibirien, dels fra Alperne, 

 og den er indkommet ad begge veie, dels i interglacial, dels i 

 postglacial tid. 



P. çœsia Sm. (coil.) er utbret paa Island, Storbritanien, Fær- 

 øerne, de centraleuropæiske alper, Skandinavien, arktisk Rusland, 

 Spitsbergen, arktisk Sibirien, Altai, Østsibirien, arktisk Amerika, 

 Klippebjergene, Labrador og Grønland. Som underarter kan P. 

 glauca Vahl. (med omtrent samme utbredelse som hovedarten), 

 P. Balfourii Parn. (Storbritanien og Norge), P. Blyttii Lbg. 

 (Norge) P. anceps Rehm. (Bukowina) og P. conferta Bl. (Norge) 

 anses. Tilfjelds i det arktiske Norge findes av og til former, 

 som staar midt mellem P. nemoralis og P glauca. P. cæsia 

 er saaledes nær beslægtet med foregaaende art og enten utgaat 

 av den eller av samme stamtype som den. Dens hjem har vært 

 de centraleuropæiske bjerge eller disses forbindelsesbjerge i ter- 

 tiær med Oiienten. Den har i sentertiær ulbret sig østover og 

 er under istiden blit circumpolær. Under samme har den ogsaa 

 vært circumglacial. Den er til os indkommet noget tidlig i 

 interglacialtiden ad begge veie. Vore individer er av en sibirisk- 

 europæisk-alpin blanding. 



Atropis RupR. 



Slægten har 14 arter, for det meste utbrette i de tempererte 

 egne. Omtrent alle disse arter er tilstede i Europa: 5 i Melleni- 

 og Sydeuropa, 1 i Mediterrangebetet, 3 næsten ved alle Europas 

 kyster, 5 paa Spitsbergen og Novaja Zembla. En del av disse 

 sidste er ogsaa circumpolære. — Mens Atropis har sin væsent- 

 hgste utbredelse i Den gamle verden, og især i Europa, har dens 

 nærmeste slægtning, Glyceria, sin største utbredelse i Amerika. 

 Begge disse slægter er opstaat av samme stamtype i Middelhavs- 

 gebetet; men da ingen monografi foreligger av nogen av dem. 



