36 DANIEL DANIELSEN. 



mariekers størrelse og form retter sig efter det indesluttede 

 fossils størrelse og form, kan der for disse marlekers vedkom- 



mende ikke gis noget bestemt svar paa. Vistnok indeholder 

 mange store boller bare smaa fossiler, som til og med kan ligge 

 temmelig ekscentrisk; men der findes ogsaa, skjønt sjelden her 

 ved „Ottraly", boller med temmelig avvikende form, hvor fos- 

 silets form umiskjendelig har hat indflydelse. Særlig er dette 

 tilfældet, hvor bollen indeholder fisk. Men vel saa hyppig har 

 det vist sig, at uregelmæssigheter i formen ikke skyldtes 

 fossilet. I adskillige marleker stikker muslingindivider ut paa 

 siderne. Det kan da være gaat paa en av tre maater: 1) Enten 

 har fossilet været mere motstandsdygtig end materialet i bollen ; 

 dette var tilfældet med en av de første marleker, jeg fandt, hvor 

 et par Portlandia-mdWiåer dannet fremspring utenpaa. 2) Eller 

 det fremstikkende er filt bort, saa flaten er ganske jevn. 

 3) Eller — og det er vistnok almindeligst — der findes en for- 

 dypning, ,hvor fossilet sitter, idet dette har været mindre mot- 

 standsdygtig end bollens grundmasse. Dette sisste ses særlig 

 hyppig at være tilfældet med Saxicava pholadis, som paa 

 grund av sin længde vanskelig faar plads i en almindelig bolle, 

 specielt naar den ligger litt ekscentrisk og har sin længderetning 

 parallelt med marlekens korteste akse, hvilket meget ofte fore- 

 kommer. 



Marlekenes sandsynlige dannelsesmaate skal omtales under 

 avsnittet om den postglaciale sænkning. Materialet i dem er 

 hærdet lersubstans; men den er saa kalkholdig, at den bruser 

 sterkt for syrer. 



Fossilene er i almindelighet godt opbevart. Hvad specielt 

 muslingene angaar, er skallene vel vedhkeholdt; hkesaa 

 epidermis, som endnu har en sterk glans og (hos Portlandia) 

 brunlig-gul eller brunlig-sort farve. Blot hvor sprækker i bollen 

 har git våndet adgang, eller hvor skallet delvis stikker ut paa 

 bollens sider, er farven blit den hvitagtige, som ellers hyppigst 

 ses paa skjællene i lerlag og skjælbanker. Næsten altid er begge 



