AARSBERETNING FOR 1908. 151 



Saavel Balser selv, som de første undersøgere, som efter 

 ham iagttog denne eiendommelige sygdom forstod slet ikke dens 

 væsen. Det var først Langerhans som i 1889 og 92 efter sine 

 indgaaende kemiske undersøgelser bragte klarhed tilveie. Balser 

 selv troede at der forelaa en hyperplasi af fedtvævet, Chiart at 

 der forelaa en degeneration. Langerhans dermiod viste, at de 

 hvide flekker let lod sig pille ud fra omgivelserne, og at de sank 

 i vand. Rent fedt kunde det saaledes ikke være. De var end- 

 videre uopløselige i alkohol og æther selv i kogende tilstand. 

 De var ogsaa uopløselige i saltsyre og forkalkede masser, slig 

 som man ser dem som enderesultater af saa mange patho- 

 logiske processer, kunde det saaledes heller ikke være. Lagde 

 han imidlertid lidt af masserne paa et objektglas og tilsatle han 

 saa under dækglasset lidt concentreret svovelsyre, saa saa han, 

 at masserne straks opløste sig. Tilsatte han saa atter til op- 

 løsningen lidt vand blakkedes væsken sti-aks og der udfældtes 

 lange slanke krystaler af palmitinsyrens form. Hvis han senere 

 lod blandingen afdampe saa han at der ogsaa udfældtes gibs- 

 krystaller. De oprindelige masser maatte saaledes beståa af 

 fedtsure kalksalter. 



Sygdommens ætiologi og pathogen ese var imidlertid 

 ikke udredet ved disse Langerhans's undersøgelser. Forskerne 

 delte sig snart i grupper med hensyn til disse spørgsmaal. En 

 del antog sygdommen for at være en „morbus sui generis", og 

 at pankreaslidelsen var sekundær i forhold til fedtvævsnekro- 

 serne; en anden gruppe hævdede det stik modsatte standpunkt 

 idet de tilskrev pankreaslidelsen den primære betydning og satte 

 fedtvævsnekroserne sekundært i forbindelse med denne. 



Da sygdommen efter Langerhans undersøgelser jo bestod 

 i en spaltning af fedtcellernes neutrale fedt, maatte man jo 

 straks naturlig ledes hen paa analogien med fedtets spaltning 

 i tarmen under pankreassaftens indflydelse, og tanken om 

 pankreassaften, som aarsag til fedtvævsnekroserne laa da ogsaa 

 nær; deres fortrinsvise udbredelse i nærheden af pankreas taler 



