390 P- A. ØYEN. 



Bunden dannedes af bræelvegrus, men ingen elv havde nu her 

 sit løb. Det synes dog at være minderne om en subglacial elv. 

 man her har for sig. Denne antagelse bestyrkes ogsaa ved selve 

 forløbet. idet den synes at pege i forbindelseslinien med den 

 lange elvekanal, der kunde folges ind fra bræporten ved den 

 nedre ende af bræen. I denne store grottes vægge havde man 

 rig anledning til at iagttage et fænomen, men her i vertikal 

 retning, af samme art, som det jeg ved en tidligere anledning^ 

 har beskrevet fra Rembesdalsskaaken, en rig vekslmg af blaa 

 og hvide iszoner af presset karakter. 



Mærkevarden var her bygget paa en stor blok, paa hvis 

 overflade var indhugget et kors med 7,5 og 7,0 cm. lange streger. 

 Fra dette mærkes midtpunkt maaltes afstanden til en fremsky- 

 dende, halvanden m. bred istunge 80,3 m., og afstanden fra mær- 

 ket til den egentlige isbrækant med 2,5 m. bred istunge netop 

 tilhøire for bræporten maaltes 85,0 m. Denne bræ har altsaa 

 1908-1909 aftaget 5,2 m. 



I den halvanden meter høie og otte meter brede bræport 

 havde man her i isvæggeiie anledning til at iagttage en smuk 

 baandstruktur med forholdsvis svag „frontal dip.". Brækanten 

 selv var meget uregelmæssig og tagget. Der var en rigdom 

 paa nedfaldne isstykker, og isstykker ligger ogsaa tildels igjen 

 under gruset og sneen til en afstand af 10—12 meter foran 

 bræen. Grusmasserne har tildels en temmelig betydelig mæg- 

 tighed. 



1 Archiv for Mathni. og Naturvid. B. XXIX, nr. 5, pag. 23. 



