OM CHROMATINMODNINGEN 1 SEXUALCELLERNE. 213 



maal begyndte at lægge beslag paa forskernes opmerksomhed, 

 ved siden af dem, som i overbevisning om sine funds rigtighed 

 har villet tillægge dem en almindelig gyldighed, været andre, 

 som indstændig har advaret mod en saadan generalisering, og som 

 har fremholdt, at om det end er aldrig saa sikkert paavist, at 

 reduktionen foregaar paa en bestemt maade hos et objekt, saa 

 ved vi derfor intet om, hvordan den foregaar hos et andet. Dette 

 kan jo i og for sig være meget förnuftigt og indeholder natur- 

 ligvis en utvivlsom sandhed; men det er ingen løsning af spørgs- 

 maalet, som kan tilfredsstille den mod tingenes inderste væsen 

 higende forsker, og det kan derfor i beiden ansees som et fore- 

 løbigt standpunkt. Forskerens maal er jo, sædig med hensyn 

 til spørgsmaal som dette, ikke saameget at udforske, hvordan 

 processen foregaar hos hvert enkelt objekt, som at trænge ind 

 i de store naturlove, som styrer processen i sin almindelighed. 



Ser vi nu paa den kjønnede formering overhovedet, saa kan 

 der vel ikke i nogen naturforskers sind herske tvivl om, at den 

 i hele den organiske verden, hos de laveste som hos de høieste 

 former, er behersket af én fælles lov. Men chromatinreduktionen 

 synes jo at være uløselig knyttet til den kjønnede formering, og 

 den tanke kan ikke ligge fjernt, at det er en del af den kjønnede 

 formerings inderste væsen og kanske den aller vigtigste del, som 

 afspeiler sig i de processer, der ledsager chromatinreduktionen. 



Og ser vi nu noget nøiere paa disse processer, saaledes som 

 de møder os hos de forskjelligste repræsentanter for den organiske 

 verden, saa er kanske alligevel lighederne større end ulighederne: 

 Overalt finder vi den periode, hvori generationscellernes formering 

 foregaar, afløst af en anden, hvori chromatinet gjennemgaar 

 karakteristiske forandringer, og ved udløbet af hvilken chro- 

 mosomerne optræder i reduceret antal; der følger nu, hos begge 

 kjøn og hos alle dyr og planter, to raskt paa hinanden følgende 

 delinger, og dermed er chromatinmodningen endt. Og ser vi 

 nærmere paa disse to delinger, som afslutter modningen, saa blir 

 lighederne endnu større. Baade lige før og under disse optræder 



