Stokandens liv i parringstiden. 



Av 

 Dr. phil. Th. Schjelderup-Ebbe. 



V. 



ed betragtning av de tamme stokænder (Anas boschas) 

 i parringstiden (jeg forutsætter, at dyrene er git frihetsvilkaar, 

 der nærmer sig de naturlige) vil man se en skare fugler, som 

 tilsynelatende forholder sig temmelig enkelt: de jager efter den 

 føde, man kaster til dem; de snadrer ofte; uvenskap synes under- 

 tiden at opstaa mellem dem ; hyppig glir dyrene i ro, en han og 

 en hun sammen, paa våndets overflate (de lever jo som bekjendt 

 monogamisk); sommetider er en hun og en hel del andriker i 

 følge; én andrik kan skille sig ut fra alle de andre og holde sig 

 alene i længere tid; dyrene iagttas i forskjelhge hvilestillinger paa 

 land, dog gjerne saa, at en han og en hun hviler ved siden av 

 hverandre eller ialfald i nærheten av hverandre, etc. Det hele 

 ser ikke litet uordnet og tilfældig ut, med undtagelse av det 

 parvise levesæt, som er temmelig iøinefaldende. 



Ved længere betragtning av stokandflokken i parringstiden 

 vil man se dyrenes gjensidige forhold i et andet lys, men man 

 maa da være kommet saa langt, at man kan holde de enkelte 

 individer av samme kjøn fra hverandre, enten absolut kjende 

 dem fra hverandre, eller fixere nogen faa ad gangen saa skarpt, 

 at man er viss paa, hvorledes nr. 1, nr. 2, nr. 3 reagerer under 

 forskjellige omstændigheter. Er man vant til fugler, er dette 

 heller ikke særlig vanskelig, dog meget vanskeligere end med 

 selv ensfarvede høns. 



Mine iagttagelser over tamme stokænder, som fandt sted i 

 forskjellige zoologiske haver og fremforalt i Stadsparken, Lund, 



