STOKANDENS LIV I PARRINGSTIDEN 211 



sidstankomne sig fast i denne, og det hænder, at en fjerde og 

 femte kan slutte sig til. Hele bundten dyr, som da plasker over- 

 hændig, minder isaafald i komik meget om eventyret „Vil du 

 være med, saa hæng paa!" Tilslut slipper den fremmede og for- 

 søker at flygte, men den undkommer oftest ikke for det første 

 fra despotandrikens klyp og lugging. 



Er fra først av beileren ikke videre fyrig, kan anden redde 

 sig væk ved hurtig at flakse bortover våndet; den behöver da 

 ikke at fly op. 



Paa land er anden fortapt, hvis den gir sig til at løpe; da 

 indhentes den av den lidenskabelige, hurtigbenede fremmede. 

 Og den igjen av den hånlige and. Tilsvarende som paa våndet 

 foregaar da. — Skal hunnen paa land redde sig, maa den fly 

 op i luften. 



— — Hvis den fremmede beiler derimot er despot over 

 andens andrik^ sker følgende: 



Enten undkommer anden ved flugt. 



Eller saa bhr den fastholdt av den fremmede. I dette tilfælde 

 griper andens egen andrik ikke ind, men blir gjerne staaende 

 resp. svømmende ved siden av, fortvilet rappende og urolig. 



— — Naar en and merker, at dens monogamiske andrik 

 har til hensigt at parre sig med den, vægrer den sig en hten 

 smule, men flygter ikke. 



— Til slutning skal vi nævne, at enskjønnede stokænder 

 selv for det vagtsomme menneskelige øie er saa like indbyrdes, at 

 man vistnok ikke kan kjende dyrene fra hinanden paaansigtene 

 (dette til stor forskjel fra forholdet hos hushønen). Men hos 

 ænderne maa man fæste sig ved smaa differencer i fjærdragten, 

 f. eks. den hvite halsrings stundom avvikende bredde eller ved 

 smaa størrelsesforskjeller (stort bakhode f. eks). 



Ænderne indbyrdes kjender hinanden med den største lethet 

 og tar aldrig feil, og dette tyder paa en høi grad av finhet i 

 deres øines evne til vinkelmaaling og formopfatning. 



