Om graapapegøien i fangenskap. 



Av 

 Dr. phil. Thorleif Schjelderup-Ebbe. 



H, 



.vis man med et antropomorfisk uttryk skulde betegne 

 temperamentet hos graapapegøien (Psittacus erithacus), maatte 

 man si, at det er et typisk eksempel paa det koleriske. 



Graapapegøiens bevægelser er for den overveiende del rappe, 

 eller hurtige indtil det lynsnare. 



Den muskulære pupilvirksomhet er, naar objekter nærmer 

 sig, yderst utpræget; i et øieblik er det den utvidende muskel 

 som har overmagten, i det næste den sammentrækkende. Og 

 papegøiens uttryk skifter samtidig med overgangen fra den store 

 til den lille pupil, og omvendt, uten at man kan si, om det er 

 avvikende sindstilstande, som ledsager disse forandringer. Ett 

 er dog sikkert: dyrets opmerksomhet utfolder sig i høi grad. 



Den store og tilbakegaaende pupilforandring finder ogsaa 

 sted, naar papegøien beskjæftiger sig med gjenstande, som den 

 ved egen hjælp kommer over — saafremt de da vækker særlig 

 interesse hos den. Et takket underlag, formaalstjenlig til prøv- 

 ning eller slipning av nebbet, lækkerier inden dens rækkevidde 

 etc. frembringer saaledes den nævnte nervøse uttryksbevægelse, 

 men ogsaa ting, som dyret forholder sig vagtsom overfor, f. eks. 

 mennesker, hunde (paa nært hold). 



Videre: Papegøiens sterkeste vaaben, det smertende hak er 

 lynsnart, ofte tilpasset til det øieblik, hvor det faar størst virk- 

 ning. Ved lyst paa føde er der en utaalmodighet og rastløshet 

 over hele dyret, som næsten minder om rovdyr før fodringen ; 



