56 



Aksel S. Steen. 



andens sydpol befinder sig i naalens horizontale svingeplan. Jeg skal 

 ikke her opstille den tilnærmelsesforme^ som Lamont oprindelig 

 har udviklet, og som hidtil stadig har været benyttet ved reduk- 

 tionen af de med dette instrument udførte iagttagelser. Den Svenske 

 polarstations magnetiker Solander 1 ) har paavist, hvor umulig denne 

 Lamont'ske reduktionsformel er for de arktiske forhold, og selv 

 opstillet en forbedret tilnærmelse. Han har imidlertid ikke taget 

 skridtet fuldt ud og udviklet det generelle udtryk for vertikalin- 

 tensiteten, hvilket efter min mening med ligesaa stor ret bør be- 

 nyttes ved de med vertikalvariometret som ved de med horizon- 

 talvariometret udførte observationer. 



Den af mig anvendte méthode skal jeg her kortelig forklare. 



Fig. 2 fremstiller det horizontalplan, hvori naalen ns kan be- 



Fiff. 2 



væge sig. Den sorte firkant S er gjennemsnittet af den lavesthæn- 

 gende jernstang, hvis inducerede sydpol befinder sig i horizontalplanet, 

 den sorte firkant N er gjennemsnittet af den højesthængende stang med 

 sin inducerede nordpol i nævnte plan. Nullinjen ah, normalmeridia- 

 nen NS og øjeblikkets meridian N' S' samt vinkelen ô har samme be- 

 tydning som i fig. 1. Naar man nu med R betegner det samlede mo- 

 ment, hvormed den fra de vertikale jernstænger udgaaende afbøj- 

 ende kraft virker paa naalen i dens stilling i nullinjen og man for en 



*) L'expédition Suédoise au Spetsberg 1882—1883. Compte rendu par N. 

 Ekholm, chef de l'expédition. 



