Om magnetiske iagttagelser i polaregnene. 57 



hvilkensomhelst anden stilling af naalen med ß og ip betegner 

 henholdsvis dens vinkel med nullinjen og dens vinkel med øje- 

 blikkets meridian, faar man følgende ligevegtsbetingelse: 

 H sin ^ = R cos ß (5) 



Nullinjen ab danner en konstant vinkel ip med normalmeri- 

 dianen, en vinkel, hvis betydning Paulsen har klargjort i analogi 

 med betydningen af den lør under horizontalvariometret omtalte 

 vinkel cp Q . Af figuren sees, at 



t[) -\- ß = $ -|- Ô, hvoraf ved indsætning i (5): 



s ^ H ±MszjÉ=m (6) 



cos ß 



Den fra jernstængerne udgaaende magnetiske kraft, hvis mo- 

 ment vi har kaldt R, bestaar af flere dele. For det første maa 

 man gaa ud fra, at jernstængerne ikke, hvor bløde de end er, har 

 en absolut induktionsevne ; der maa altid findes en større eller 

 mindre portion permanent magnetisme i dem, som vil blive større 

 og større, jo længere de hænger i samme stilling. Lad os kalde 

 den permanente magnetismes samlede moment c. Dernæst har 

 vi virkningen af jordmagnetismens vertikale komponent V, som 

 inducerer i hver af stængerne et moment, hvis samlede værdi kan 

 sættes proportionalt med V altsaa lig aV Her betegner a den 

 saakaldte induktionskoefficient ; den er en ægte brøk og dens stør- 

 relse, der kan bestemmes ved forsøg, som jeg her ikke skal gaa 

 nærmere ind paa, er et maal for stængernes større eller mindre 

 induktionsevne. Man maa altsaa sætte : 



R = c -- aV, hvoraf man ved indsætning i (6) faar: 



CO 



y _ H sin (ip — (ß—a)) _ 



acos ß a 



Der er imidlertid her ikke taget hensyn til den saakaldte 

 transverselle induktion. Det er klart, at magnetnaalen selv og- 

 saa udøver en inducerende indflydelse paa jernstængerne. Virk- 

 ningen heraf er nul, naar naalen befmder sig i nullinjen, idet dens 

 begge poler da virker lige stærkt i modsat retning. Danner naa- 

 len derimod, som paa fig. 2, vinkelen ß med nullinjen, bliver det 

 samlede moment for den transverselle induktion proportionalt med 

 sin 2 ß og kan altsaa sættes lig q sin 2 ß, hvor q er en konstant, 

 afhængig af stængernes induktionsevne og naalens eget magnetiske 



