4 Dr. Hans Reusch. 



viser den dioritiske bergart en lagvis vekslen mellem forskjellige 

 varieteter. I disse tilfælde er jeg tilbøielig til at antage, at den 

 oprindelige bergart har været dannet paa tuffers vis. 



Denne lagede dioritiske bergart danner et overgangsled til de 

 graalige, finkornige eller tætte, lagede, mere eller mindre skifrige 

 bergarter, som udgjør hovedmassen af hvad jeg holder for basiske 

 tuffer. Disse bergarter indeholder som væsentlige bestanddele 

 hornblende, klorit og epidot, og fører rigelig feldspat; de svarer 

 omtrent til tydskernes «Schalstein*. Indleiret i dem forekommer 

 masser, som man nærmest maa holde for udflydte strømme, tildels 

 ogsaa for gange indpressede mellem lagene; men i de stærkt for- 

 andrede bergarter er det her som andetsteds under lignende forhold 

 ofte vanskeligt at skjelne mellem, hvad der er masseformet stivnet, 

 og hvad der brudstykkedannelser. 



Blandt de sure eruptiver er først og fremst at mærke granit. 

 Denne forekommer i to store partier, l)det nordlige, paa Møgster- 

 øerne, øen Reksteren og i egnen ved Opdal kirke paa Tysnæsøen, 

 2) det sydlige, paa den nordligste del af Bømmelø. den vestlige 

 del af Stören og de omliggende øer. 



Sure tuffer, nemlig kvartsporfyrtuffer forekommer paa den 

 midtre del af Bømmelø. Sammen med dem findes ogsaa granitiske 

 bergarter og kvartsporfyr. Ogsaa ligeover disse bergarter kan man 

 ofte være i tvivl, om man har en tuf eller en masseformig bergart 

 for sig; i enkelte tilfaude er brudstykkestrukturen umiskjendelig. 

 Forandret diabas (hornblende har erstattet augit, karbonspat op- 

 træder i mængde) forekommer i gange; fornemlig har jeg iagttaget 

 en hel del saadanne paa den midterste del af Bømmelø. Her er 

 ogsaa fundet kvartsporfyr i gange. 



I store træk taget har man altsaa paa de tre store øer uden- 

 for Hardangerfjorden og Møgsterøerne for det første graniten og 

 den dioritiske bergart, hvilken sidste sandsynligvis egentlig er 

 forandret gabbro. Disse store eruptivmasser antager jeg nærmest 

 for at have været de gamle oversiluriske vulkaners centraldele. 

 Omgivende ditse mod sydøst og delvis mod nord (paa Tysnes- 

 øen) har man levninger af de gamle vulkaners yderdele, ophob- 

 ninger af tuffer og strømme gjennemsatte af gange. Havet dækker 

 rimeligvis det gamle eruptivgebets udbredelse mod vest. Kun den 

 østlige del af det ligger saaledes tilgjængeligt for vor undersøgelse*). 



*J Forfatteren indskjød her nogle bemærkninger om ordet »laccolit«, som 

 professor Brögger havde brugt for Kristianiaegnens granit- og syenit- 



