Fj eldby gningen paa øerne udenfor Hardangerfjorden. 3 



lige forskjelligkeder, naar man betragter den geologiske bygning 

 paa begge sider af denne linje. 



I sydøst for den ligger på vort kart Sveenhalvøen, Fjeldberg 

 øgruppe og Husneslandet. De fremherskende bergarter her er 

 gneis, granit og lerglimmerskifer. Denne sidste forekommer ind- 

 leiret mellem de to andre bergarter og kan ikke udskilles fra dem 

 som tilhørende on egen dannelsestid. 



Den sydøstlige del af Stören bestaar af lerglimmerskifer. 

 Denne fortsættes mod nordøst (paa begge sider af Flakkevaag og 

 Loksund, omgiver Lygrefjord) og strækker sig langs nordsiden af 

 Tysnesø. Enkelte lag af krystallinsk kalk forekommer i den. 

 Lerglimmerskiferens lag er gjennemgaaende mere eller mindre 

 steilstaaende ; dette er overhovedet lagstillingen i den egn, vi har for 

 os. Mod øst støder til lerglimmerskiferen paa Huglen, Skorpen 

 og i øst for Lygrefjord en lagrække af graa haarde skifere, der 

 for en stor del er at tyde som finkornige gneiser og kvartsiter. 

 Øst for denne lagrække kommer fmkornede grønlige kloritiske 

 skifere, tildels med kalklag. Sammenhørende med disse er maaske 

 de grønne krystallinske skifere paa Mosterø, som ligger i øst for 

 Bømmelø, og de nord derfor liggende smaa halvøer ved Tunge 

 og Røiksund. Disse grønne skifere indeholder kalklag og ind- 

 leiringer af graa, meget finkornet gneis. 



Resten af Bømmelø. Stören og Tysnesø samt Møgsterøerne 

 opfatter jeg som bestaaende af eruptiver med deres tuffer; blandt 

 disse tuffer forekommer d^r et og andet sted indleiret kalksten og 

 af vand bearbeidede brudstykkebergarter. Paa to steder er fundet 

 fossiler, nemlig ved Bergefjeld paa den sydlige del af Bømmeløen 

 og i syd for gaarden Dyviken sydvestlig paa Stören. Disse fos- 

 siler er oversiluriske. Herved er et moment givet til fastsættelsen 

 af den tid, da de vældige eruptivmasser dannedes* 



Eruptiverne er dels basiske dels sure. De basiske har jeg 

 sammenfattet under benævnelsen dioritisk bergart; tidligere bar 

 man benævnet dem saussuritgabbro. Den dioritiske bergart er 

 middels- til finkornig og bestaar af grøn hornblende og en lys 

 bestanddel, som er en, oftest til epidot forandret, feldspat. Horn- 

 blenden er rimeligvis gjennemgaaende fremgaaet ved forandring af 

 en forud eksisterende augitisk bestanddel, undertiden finder man 

 rester af denne; den har habitus af diallag. Den dioritiske berg- 

 art kunde saaledes, i det mindste for en stor del, med et mere 

 theoretisk navn bestemmes som metamorf gabbro iSTogle steder 



1* 



