118 B. Kaalaas. 



jeg atter i 1886 de samme trakter. Under disse reiser var min 

 opmærksomhed udelukkende rettet paa moserne, og resultatet af 

 disse undersøgelser er det som i korthed skal fremstilles i det 

 følgende. 



Ryfylke fogderi bestaar af egnene omkring Bukken- eller 

 Stavangerfjord, der som en bred bavbugt trænger ind i det syd- 

 vestlige Norge nordenfor Jæderens fladland, omslyngende en række 

 større og mindre øer. Fra hovedfj ordens østlige ende strækker 

 sig flere lange og smale arme videre mod øst og nordøst dvbt ind 

 i fjeldmassen, og af hvilke de vigtigste regnet fra syd mod nord 

 er: Lysefjorden, Jøsenfj orden , Sandsfjorden og Vindefjorden. 

 Disse fjordarmes bredder har fuldstændig samme karakter som 

 de dybere f jorde i Bergens stift ; de dannes for det meste af steile, 

 ofte vildt forrevne fjeldsider af indtil 1000 meters høide. I regelen 

 er disse ganske nøgne, kun hist og her, hvor skraaningen er min- 

 dre steil, findes lier med sparsom løv- og furuskog. Især udmærker 

 Lyse- og Jøsenfjorden sig ved sine vilde og storartede omgivelser, 

 medens de nordligste fjorde med sine skiferfjelde har et venligere 

 præg. Fra fjordenes bund gaar korte og trange dalfører op paa 

 f j eldmarken, som indtager den østligste del af fogderiet. I den 

 sydligste del hæ ver fjeldtoppene sig enkeltvis til en høide af 

 1327 meter, men nordligst i Suldal og Sande til 1660 meter, og 

 flere af dem er derfor bedækkede med evig sne Man træffer dog 

 selv i august maaned større snefonner allerede i en høide af neppe 

 600 meter i fordybninger, som er beskyttede mod solstraalernes 

 stærkeste virkning. De fleste af øerne i Stavangerfjorden er lave 

 og flade og tildels bevoxede med frodig løvskog. Ligeledes er 

 fastlandet paa begge sider af fjordens indløb meget lavt og fuld- 

 stændig blottet for al skogvegetation ; hvor jorden ikke er opdyrket, 

 er den her ganske overgroet af lyng og ener. 



I geologisk henseende bestaar den sydligste del af Ryfylke 

 fogderi: Høgsfjord og Lysefjorden, væsentlig af grundfjeld, som 

 her udelukkende dannes af gneis, hvis lag i regelen falder tem- 

 melig steilt mod sydost. Af og til afbrydes gneisen af gråa granit. 

 Paa det mellemste strøg er granit den fremherskende bergart, 

 skjønt der ogsaa her forekommer gneis i dalenes bund og sider, 

 saaledes f. ex. i Aardal. I den nordøstligste del, i Saude, Sand 

 og tildels Suldal bestaar ogsaa dalbundene og de lavere fjelde af 

 gneis, men over denne udbreder sig en etage af mørke, glinsende 

 jerskifere. I Sand og Suldal optræder disse først i en høide af 



