120 B. Kaalaas. 



Ryfylke. Da begge mine reiser tilsammen kun vårede i en tid' 

 af omtrent 3 maaneder, medens de undersøgte steder ligger spredte 

 over et omraade af over 4000 kvadratkilometer, kan undersøgel- 

 serne ikke gjøre fordring paa nogen fuldstændighed, og bryologer, 

 som senere maatte besøge disse trakter, vil derfor endnu berige 

 artsantallet betydeligt og sikkerlig bringe mange mærkelige fund 

 for dagen. I det hele har jeg for Ryfylke noteret 356 arter 

 moser, hvoraf 271 løv- og 85 levermoser. Løvmoserne udgjør 

 altsaa 76,1 % og levermoserne 23,9 % af det samlede antal eller 

 en forholdsvis stor procent af de sidste. Aarsagen hertil er at 

 søge i det fugtige klima, der i fortrinsvis grad er gunstigt for en 

 rig udvikling af levermoserne. Af løvmoserne er 193 akrokarpe 

 og 78 pleurokarpe eller et forhold som 71,2% til 28,8%. De 

 pleurokarpe moser forekommer saaledes i ringe mængde, hvortil: 

 aarsagen atter er at søge i mangelen paa kalkbergarter og kanske 

 tildels i den store fugtighed, da disse moser gjerne elsker et tørt 

 og varmt helst kalkholdigt underlag. Kun i et eneste af de lande, 

 hvis mosflora er nærmere undersøgt, rindes et forholdsvis saa lidet 

 antal pleurokarpe moser, nemlig paa de brittiske øer. Af Sphagna 

 forekommer i Ryfylke 16 arter eller alle norske paa 5 à 6 arter 

 nær og af Andreceaceer 8 arter eller ligesaa mange som paa de 

 brittiske øer. 



Af de tre i dette strøg forekommende bergarter: glinsende 

 lerskifer, granit og gneis, besidder den første uden tvivl den rigeste 

 vegetation, hvad arternes antal angaar. Lerskiferklipperne selv 

 og stenene i urene er dog som oftest nøgne og næsten ganske 

 blottede for moser, især hvis klipperne er bratte og vender moet 

 syd; kun langs bækkeleier, og hvor vandsig kommer frem mellenr 

 skiferlagene, er der en frodigere mosvæxt. Det er imidlertid paa- 

 de ved skifrenes forvitring dannede løse jordlag og grussamlmger, 

 at den rigeste flora i skiferegnene tindes. Man finder dog paa 

 skifrene kun faa sjeldne eller eiendommelige arter. Graniten er,, 

 saavidt jeg har kunnet undersøge den, noget fattigere paa arter,, 

 men de færreste træffes dog paa gneis. Til gjengjæld synes denne 

 at foretrækkes af de sjeldnere arter. Forklaringen herpaa maa 

 vel søges i skifrenes løse beskaffenhed og den hurtighed, hvormed 

 forvitringen foregaar; skiferklipperne slipper af den grund våndet 

 let og hurtigt igjennem sig og holder sig i regelen saa tørre, at 

 kun faa moser kan trives paa dem. De kan heller ikke fremvise 

 synderlig mange sjeldne arter, fordi deres raske forvitring ikke 



