Hy fy Ikes mosflora. 12Ï 



begunstiger »varige lokaliteter«. Moserne maa under saadanne 

 forholde hyppig skifte voxested, og de sjeldne arter, som jo i 

 regelen maa ansees som rester af ældre jordperioders flora, vil 

 derved- let komme til at bukke under i kampen for tilværelsen 

 mod de senere indvandrede og til de nuværende væxtforholde 

 bedre afpassede arter. Gneisen holder sig derimod paa grund af 

 sin fasthed og haardhed langt fugtigere og forvitrer meget lang- 

 sommere end skifrene, hvorfor den netop bliver skikket til at 

 danne varige voxesteder. Medens stenene i skifer- og tildels i 

 graniturer kun er meget sparsomt mosklædte, er gneisurerne, hvor 

 solens virkning ikke er for stærk, dækkede af overordentlig dybe 

 og vidstrakte mostuer, der maa være af en ganske betydelig alder. 

 Paa saadanne steder træffes nogle af de allersjeldneste arter. 

 Stenras maa derfor forekomme langt sjeldnere ved gneisfjelde end 

 ved skifer og granit. Urer ialmindelighed yder ikke varige til- 

 flugtssseder for planterne, men gneisens er vistnok paa mange* 

 steder en undtagelse fra denne regel. 



Naar mosfloraen i Ryfylke nærmere skal karakteriseres, maa 

 den siges at have et fuldstændig atlantisk præg, det vil sige, den 

 har langt større lighed med de brittiske øers, navnlig med Nord- 

 skotlands, end med den skandinaviske halvøes forresten. Mest 

 udpræget viser denne karakter sig i de dybeste fjorde, dog mindre 

 i den nordligste del af fogderiet end i den sydligste. Denne lighed 

 med Skotlands flora kan heller ikke forundre nogen; tvertimod 

 er den ganske naturlig, da begge disse egne ligger omtrent under 

 den samme breddegrad, har den samme naturlige beskaffenhed, 

 samme fjeldhøide, samme store fugtighed og middeltemperatur og 

 tildels de samme bergarter. Allerede af den ovenanførte oversigt 

 over artsantallet vil ligheden være iøinefaldende. Ryfylke frem- 

 viser det samme forholdsvis store antal levermoser, ekjønt dog 

 noget mindre end England (25.4 %) det samme ringe antal pleuro- 

 karpe moser og omtrent det samme antal Andreæaceer. Endvidere' 

 optræder en hel del for de brittiske øer eiendommelige arter, som 

 enten ganske mangler eller ialfald er meget sjeldne paa det euro- 

 pæiske fastland, tildels temmelig almindeligt her. Af saadanne 

 kan nævnes: Andreæa alpina, Sphagnum Austini og molle, Cam- 

 pylopus atrovirens. Dicranodontium circinatum, Racomitium ellip- 

 ticum, Grinimia Donnii, Hedwigidium imberbe Ptychomitrium 

 polyphyllum, Zygodon conoides, Ulota Drummondii og phyllantha, 

 Orthotrichum Lyellii cfr. og tenellum, Oedipodium Griffithii, Breu- 



