Geologisk kart over øerne ved Kristiania. 167 



gjentagne kalkering turde også for de mere mægtige gange 

 proportionen i enkelte fald være lidt forrykket; men jeg har 

 lagt an på at af sætte gangene fuldstændig, så at kun en og 

 anden ganske ubetydelig gang (af mægtighed mindre end 0.3 

 m.) turde være uoptagen. 



De to farver, rødt og grønt angiver gange henhørende til 

 de to forskjellige postsiluriske eruptionsepoker, der optræder 

 på strækningen Mjøsen — Langesundsf jorden efter den begræns- 

 ning, jeg ved mine undersøgelser har kunnet give disse. 



Den første af disse eruptionsepoker omfatter eruptivmasser 

 af serien: »diabaser« (»augitporfyrer«) — »natrongraniter«; deres 

 rækkefølge efter alder er i kort oversigt fremstillet på føl- 

 gende tabel, hvis nærmere begrundelse i et særskilt arbeide 

 over disse eruptivmasser vil forklare flere punkter deri, som nu 

 maske turde synes noget påfaldende. Som jeg allerede ved 

 flere tidlige leiligheder, sidst ved naturforskermødet i Kristiania 

 1886, har fremholdt, danner her gar ter af denne eruptionsepoke 

 ■en 'kontinuerlig serie med jevnt tiltagende surhed af de i serien 

 indgående større eruptivmasser, et forhold, hvis store betydning 

 det her ikke er stedet at nærmere fremholde. 



Tilhørende denne første store eruptionsepoke er på kartet 

 først og fremst den store rhombeporfyrgang, der fra Husbergø 

 strækker sig over øerne til Kavringen og sandsynligvis herfra 

 over til Akershus klippe og i tilbagebøining til Tyveholmen, hvor- 

 fra den fortsætter over Lille-Frogner til Kiis. På Hovedø er gan- 

 gen mindre mægtig og bergarten har her da også delvis tabt sin 

 porfyragtige karakter, for så vidt som de store krystaller med 

 rhombiske gjennemsnit fattes eller er meget sparsomme. 

 Rkombeporfyren svarer til en af de i Voxenåsen optrædende 

 masseformige bergarter. 



Fremdeles hører til den Iste epoke glimmersyenitporfyr- 

 gangene på Nakholmen og deres fortsættelser ; de svarer blandt 

 masseformige bergarter til en af bergarterne i Ullernåsen. 



Endvidere tilhører denne epoke endel gange af i regelen 

 noget kvartsførende finkornige syenitiske bergarter, hvis feld- 

 spath mest optræder i tavler efter (010) og altså i præparat 

 viser listformen, og hvis mørke mineraler oftest er omvandlede 

 til kloritiske mineraler, hvorhos ofte mere eller mindre rigelig 

 er afsat kalkspath gjennem hele massen. Feldspathen i disse 

 finkornige gange er oftest en mikroperthit, hvori dog en meget 



