G-eologisk kart over øerne ved Kristiania. 177 



Af brachiopoder er almindeligst en liden Ortliis conf. 

 parva, Pander, en liden Læptena med fladt skal og fine ribber, 

 hvorhos Ortliis-arter af 0. calligr amma-grupp en endnu sees 

 af og til. 



Regulære orthocerer, tildels kjærnpemæssige exempL, stikker 

 i brudstykker her og der frem af knollelagene. 



Mægtigheden af denne af deling måltes ved Huk omtrent 

 til 47 meter, i Asker omtrent til 50 meter. Antallet knollelag 

 lader sig naturligvis ikke tælle med nogen nøiagtighed ; ved 

 Huk taltes i middel af flere tællinger 475 kalkknollelag. 

 Kalkknollerne er som vanligt på forvitret överilade grå, på 

 friskt brud viser de sig at bestå af tæt, lysere eller mørkere 

 gråblå kalksten. 



De to afdelinger 4 a« og 4 a ß hører faunistisk nære sam- 

 men indbyrdes, ligesom cle nedad i faunistisk henseende går 

 over i orthocerkalken o c y (med hvem navnlig Ampyx costatus 

 og Nileus Armadillo er fælles), medens de opad er forholdsvis 

 noget skarpere afgrænsede mod den følgende afdeling. 4 a a 

 og i det mindste den lavere del af 4 a /5 svarer til den lavere 

 orthocerkalk i Sverige og Østersøprovinserne, og (navnlig den 

 øvre del af 4a/3) til Schmidts »Echinosphæritenschicht« 

 sammesteds. 



II. flovedafdelingen 4 b. 



4 b a'. Skifer med Chasmops conicophtalma, Boeck. 



Opad går Ampyx-kalkens Echinospæriteszone temmelig 

 fort over i en ren sort til gråsort, finsmulrende skifer med 

 grå streg, der nu fortsætter opover i større mægtighed. Ski- 

 feren er tyndskifrig, hvor den er presset, i regelen stenglig. 

 I den lavere del af skiferen findes flere ganske tynde knoller 

 eller knollelag (2 — 8 cm. tykke) af fin kalk af lys blågrå eller 

 i visse lag af meget mørk blå farve. Disse kalklag er temme- 

 lig sparsomme, i den lavere del ofte 0.3 til 0.4 meters afstand 

 mellem hvert, lavest endog meget større; i regelen danner 

 knollerne ikke sammenhængencle lag. 



Øverst bliver kalkknollelagene tættere og tildels sammen- 

 hængende; allerøverst findes 10 — 15 tykkere (1 — l 1 /* decimeter) 

 sammenhængende kalklag med ringe afstand mellem hverandre 



Nyt Mag. f. Naturv. XXXI. II. 12 



