Geologisk kart over øerne ved Kristiania. 189 



'a 



efter målinger på S. Skjælholmen, Husbergø, N. Langø (på 

 disse øer ca. 12 a 13 meter), Rambergø (her ca. 14 meter), 

 Lindø (ca. 15 meter), Nakkolmen (ca. 13 meter) ; i Asker synes 

 mægtigheden noget mindre, på Skougerholmen, Høierhclmen 

 og Langaren f. ex. ca. 10 meter. 



Faunan i denne afdeling er ikke særdeles rig, men turde 

 dog ved nærmere undersøgelse vise sig af adskillig interesse; 

 den slutter sig nære til faunan i den lavere del af den næst- 

 følgende kalkafdeling 4 dy og arterne synes for størstedelen 

 fæl! es med dennes. Man ånder trilobiter af slægterne Trinu- 

 cleus, Ampyx, Remopleurides, Calymene, Cybele, Lichas etc, 

 derhos endnu en Chasmops med fint granuleret skal og med 

 næsten forsvindende bagre lober af glabella, altså sluttende 

 sig nær til Cli. Wesenbergensis, men forskjellig fra denne 

 Af nye typer optræder her slægten Isotelus, i en temmelig 

 stor art. 



4d/3. Skifer med Isotelus etc. 



4d/3 er en mørkere grønsort skifer, dels med nogle enkelte 

 ganske tynde lag af kalksandsten og nederst et par tykkere 

 lag af mørk skiferkalk. I den lavere del er skiferen oftest 

 sort, høiere op grønliggrå, sandagtig at føle på. 



Mægtigheden er ubetydelig, på øerne i Bundefjorden 

 gjerne 6 — 7 meter, på Lindø noget mere, 8 — 9 meter, på øerne 

 i Asker atter mindre, i regelen kun 3 — 5 meter. 



Faunan i denne midt imellem to kalkafdel inger skarpt 

 markerede skifer er yderst fattig, og den er her egentlig 

 kun optaget som særskilt afdeling, fordi den ved nærmere 

 undersøgelser sandsynligvis turde vise sig at være et grapto- 

 lithførende nivå; på Husbergøen fandt jeg nemlig spor af 

 meget slet opbevarede graptholither, som dog ikke tillod nogen 

 bestemmelse. Talrige annelidegange er meget karakteristiske 

 for visse skikter af denne afdeling. 



4 dy. Øvre Isoteluskalk. 



4 dy er en knollet kalk med 3 — 5 centimeter tykke kalk- 

 knollelag oftest temmelig tætliggende; kun her og der med 

 større mellemrum findes i den lange følge af på hinanden 

 pakkede kalkknollelag små afbrydelser ved indtil 1 à 1.5 

 decimeter mægtige skiferlag uden kalk ; skiferen er her den 



