Den sandsynlige ârsag til strandliniernes forskyvning. 243 



Således præger efter min mening præcessionen sig i lagene, 

 og dette skulde altså være et middel til at måle tiden. Jo større 

 banens ekscentricitet er, desto mere udpræget vil perioden blive ; 

 når banen nærmer sig kredsformen, bliver den mindre mærkbar. 1 ) 



Idet jeg forøvrig henviser til de to nævnte af handlinger og til 

 min af handling »om vekslinger af veirlaget i tidern es løb« (Let- 

 terstedtske Nordisk Tidskrift] 1885, på engelsk i Kria. Vid. Selsk. 

 Fork. 1886 n. 8), vil jeg gå over til at undersøge, om der er no- 

 gen rimelig grund til at antage, at også den anden forudsætning 

 er rigtig, om det er tænkeligt, at havstanden under høiere bredder 

 stiger og synker med jordbanens ekscentricitet. 



Store dele af jordens overflade består af lag, som endnu ligger 

 uforstyrrede i sin oprindelige vandrette stilling. Disse dele kalder 

 Sue ss tavler. Men mangesteds er jordskorpen så gjennemsat af 

 sprækker og revner, at den kan lignes ved en brekcie. Brudstyk- 

 kerne er ofte forskudte i forhold til hverandre tusinder af fod. 

 Lag, som oprindelig lå vandret, er foldede, »lagtykkelser af 7 — 8000 

 fods mægtighed er ombøiede, som om det var halm« (Kjerulf: 

 Uclsigt over Norges Geologi Kria. 1879 p. 76). Og de foldede 

 lag er hævede høit over deres oprindelige nivå. Selv så unge 

 havdannelser som eocæntidens er løftede til høider af 21 000 

 fod over havet (Su ess Antl. d. Erde I p. 564). undertiden står de 

 lodret eller er endog kastede om, såat ældre lag dækker de yngre. 

 Gjennem revnerne er eruptive masser brudt frem og har dækket 

 tusinder og atter tusinder af kvadratkilometer. Og fordelingen af 

 hav og land veksler. Vistnok antager man, at de store havdyb og 



x ) Meil også periheliet forskyves frem og tilbage. Tiden mellem to sol- 

 fjerner i vintersolhverv varierede således i den postglaciale tid med hele 

 4600 år. Dette må have indflydelse. Jo længere en periode med vinter 

 i solfjerne varer, desto længere vil den varme havstrøm i Atlanterhavet 

 vokse i styrke, desto større vil ændringen af veirlaget blive. Den milde 

 tid, hvori bergenske sødyr levede i Kristianiafjorden, og som har efter- 

 ladt spor også andensteds på vor halvkugle, var efter min mening en 

 følge af en sådan usædvanlig lang periode med vinter i solfjerne. Vin- 

 tersolhverv faldt i solfjerne (if. Cr oll) 61300, 33300 og 11700 år 

 tilbage. Midten af den atlantiske tid med bergenske sødyr i Kristiania- 

 fjorden falder efter torvmyrenes vidnesbyrd 33—34000 år tilbage, altsaa 

 efter den 28000 år lange periode. 



16* 



