248 A. Blytt. 



Der er visse forhold ved månens bevægelse, som astronomerna 

 er tilbøielige til at forklare ved den antagelse, at stjernedagen på 

 grund af flodbølgens friktion langsomt tiltager. Men om disse 

 ting vil vi her alene henvise læseren til Thomson og Tait 

 Treatise of Natural Philosophy og til en afhandling af den 

 førstnævnte : On Geological Time (Transact. Geol. Soc. Glas- 

 gow 1868 vol. Ill part. 1 p. 1 ff.). 



Thomson og Tait behandler i sin Natural Philosophy 

 spørgsniålet om jordens aksedreining. De anfører, at der er for- 

 skjellige kræfter, som virker til at ændre den ; nogle gjør stjerne- 

 dagen kortere, andre gjør den længere. De sidste er de overveiende, 

 og blandt dem spiller atter flodbølgen udentvivl den største rolle, 

 således at stjernedagen af denne grund i tidern es løb altid bliver 

 længere og længere. Af kjølingen er den vigtigste kraft, som bi- 

 drager til at forkorte stjernedagen, men dens virkninr er af Thom- 

 son (Transact. Geol, Soc. 1. c. p. 28) beregnet til kun ^^^ af 

 flodbølgens; og denne sidstes virkning kan ikke ophæves ved nogen 

 af de andre kræfter, som virker snart i en, snart i en anden ret- 

 ning (transport af stof fra høiere til lavere bredder eller omvendt, 

 ophobning af is ved polerne o. L) og som i tidens løb ophæver 

 sig selv, medens flodbølgen gjennem millioner af ar altid virker i 

 sammeretning (Thomson: of Geological Dynamics, Transact. 

 Geol. Soc. Glasg. 1869 vol. III part. 2 p. 223). 



På denne made skulde altså stjernedagen i tidernes løb stadig 

 blive længere og længere. Hvilken indflydelse har nu dette på 

 jorden ? Dersom den var heltigjennem Hydende, er det klart, at 

 den straks måtte ændre sin form. Eftersom stjernedagen blev 

 længere og centrifugalkraften aftog, måtte dens fladtrykning stadig 

 minke. Men nu er den gamle lære om et helt igjen nem ildfly- 

 dende indre forkastet af fysikerne, og Thomson antager, at jorden 

 i det store er et fast legeme. Vil nu dette faste legeme beholde 

 sin form, uanseet at stjernedagen længes, eller vil det give efter 

 og lempe sig? Havet vil naturligvis straks give efter, og eftersom 

 centrifugalkraften aftager, vil det synke under lavere og stige ander 

 høiere bredder. Vi ved, at jordens nuværende form svarer ialfald 

 nogenlunde til stjernedagens længde. Den har for tiden en flad- 

 trykning, som passer omtrent til den, som den med sin nuværende 

 aksedreining burde have efter beregningen. Dersom det nu kan 

 gjøres sandsynligt, at jorden, siden den fik en fast overflade, har 

 tabt såmeget af sin aksedreining, at stjernedagen er blevet flere 



