Den sandsynlige ârsag til strandliniernes forskyvning. 249 



timer længere, så synes den omstændighed, at fladtrykningen svarer 

 til den med aksedreiningen overensstemmende at vise, at den faste 

 jord virkelig har ændret sin form. Jupiter og Saturn har en 

 stjernedag af respektive 9 h 55 m og 10 h 15m og en fladtrykning 

 af jV og ^q. Hos Mars, hvis stjernedag er omtrent 24 h 37 m, har 

 iagttagelserne ikke med bestemthed kunnet påvise nogen fladtryk- 

 ning. Der synes således at være et sammenhæng mellem fladtryk- 

 ning og aksedreining. Men man kan jo indvende, at Jupiter og 

 Saturn kanske endnu er smeltede masser. 



W. Thomson og enclmere Tait synes at være af den me- 

 ning, at jorden ikke vil ænclre sin form. De antager, at den må 

 være blevet fast for ikke såmauge millioner ar siden, eftersom flad- 

 trykningen svarer nogenlunde til aksedreiningen. 



J. C roll (Climate and Time. London 1875 p. 335, se også 

 Am. Journ. of Science ser. III vol. XII, 1876, p. 457) mener, at 

 stjernedagen længes så langsomt, at denudationen vil få tid til at 

 afpasse jordens form, så den svarer til stjernedagens længde. Ef- 

 tersom havet synker under lavere bredder, vil de samme bredders 

 fastlande ved denudationen også blive lavere, men under høiere 

 bredder vil det stigende hav beskytte landet mod at denuderes; 

 og på denne made skulde da jorden alene ved denudationen få 

 en form, som al tid passede til dens aksedreining. Men dette er 

 øiensynlig urigtig. Mantænker sig jo jorden dannet af ellipsoidiske 

 lag med voksende tæthed indad. Når centrifugalkraften aftager, 

 forstyrres således ligevægten gjennem hele massen, og i det indre 

 stiger spænclingen stadig. Ja ikke engang på overfladen kan de- 

 nudationen ændre fladtrykningen. Thi vi ved nu efter de senere 

 undersøgelser af de dybe have, at i disse dybe have langt fra fast- 

 landene føres ingen af forvitringsprodukterne ud. Der fældes kun 

 vulkansk aske og kosmisk støv. Således er denudationen ikke 

 engang istand til at udjevne overfladens ujevnheder, endmindre 

 den indre spænding, som stjernedagens forlængelse frembringer. 

 Og dersom således døgnet er blevet betydelig længere, så burde 

 havet være samlet ved polerne og landet under ækvator, ifald den 

 faste jord ikke havde ændret sin form. 



Andre mener, at jorden virkelig må ænclre sin form. Den 

 første, som har udtalt dette, er, såvidt jeg kan finde, Herbert 

 Spencer. Han skrev i Philosophical Maga/ine (London 1847 p. 

 194) en liden afhandling: The form of the Earth no proof 

 of original fluidity, hvori han påstår, at selv den faste jord 



