Den sandsynlige avsag til strand] iniernes forskyvning. 253 



tager meget langsomt. Havet retter sig efter den mindste ændring 

 i dagens længde og stiger langsomt under høiere bredder. Men 

 den faste jord gjør modstand mod formförändring og begynder først 

 at give efter, når spændingen har nået et vist beløb. Når dette 

 tidspunkt er indtrådt, begynder også skorpen at stige under 

 høiere bredder. Under lavere bredder sker bevægelserne i modsat 

 retning. Den faste jord ligger sandsynligvis noget efter for havet 

 i sine bevægelser. Og medens havet bevæger sig jevnt og uafbrudt, 

 turde maske den faste jords formförändring ske mere rykvis med 

 mellemliggende hviletilstande, hvori ny spænding ophobes. 



»The elevation of mountains«, siger A. Geikie (Textbook 

 of Geology. London 1882 p. 917) »is in most cases due to a long- 

 succession of such movements« og (1. c p. 919) »the elevation of 

 mountains like that of continents has been occasional and so to 

 speak paroxysmal. « Forkastninger i skorpen sker langs de samme 

 spalter gjentagne gange (se f. eks. Brøgger: Bildungsgeschichte 

 des Kristianiafjords, Separataftryk p. 78. Kria. 1886). Noget lig- 

 nende finder sted ved vulkanske udbrud. Vulkanen hviler kortere 

 eller længere tid mellem cle forskjellige udbrud. Basaltbænkene 

 skilles ved sedimentære lag. Jordskjælv er en folge af en ophobet 

 spænding, hvorfor skorpen pludselig giver efter. Alt dette tyder 

 på, at jordens skorpe ikke straks lemper sig efter kræfterne, men 

 at den først giver efter, når det stadig voksende tryk har nået et 

 vist beløb. Det synes endvidere at fremgå af de geologiske iagt- 

 tagelser, at der er tider i jordens historie, da ændringerne går for 

 sig efter en større målestok end sædvanlig. I sin ovennævnte 

 lærebog (p. 197 — 198) omtaler A. Geikie de store masseudbrud 

 (fissure eiuptions), som har fundet sted saavel i den gamle som i 

 den nye verden, hvorved smeltede masser brød frem fra talrige 

 revner og oversvømmede tusinder af kvadratmile. Nutidens vul- 

 kanisme synes svag i forhold til disse kjæmpeudbrud. 



Vi vil nu gå over til at undersøge, om disse ændringer i 

 jordens form muligvis turde stå i noget afhængighedsforhold til 

 den periodiske ændring af jordbanens ekscentricitet. Vi går ud 

 fra, at Thomson og Tait har ret, når de siger, at flodbølgen er 

 den vigtigste af de kræfter, som bidrager til at ændre døgnets 

 længde. Men sammen med havets flodbølge virker også den af 

 Darwin antagne indre friktion, »the bodily tides«. Begge er na- 

 turligvis afhængige af solens og månens afstand, og vi må derfor 

 undersøge,. om disse legemers flodvirkning på jorden ændres med 



