Den sandsynlige årsag til strandliniernes forskyvning. 257 



i dens indre stige med stjernedagens længde, indtil endelig spæn- 

 dingen bliver så stor, at jorden begynder at give efter. Den vil 

 da lempe sig, om ikke i sin helhed så dog delvis, indtil 

 spændingen er ialfald for en del udjevnet. Maske vil da 

 en hviletilstand indtræde, hvorunder ny spænding opsamles 

 som kan indlede en ny formförändring. Og disse rykvise 

 ændringer af formen i det til grændsen for dets modstands- 

 evne spændte jordlegeme, turde ske netop, når ekscentriciteten 

 havde nået sin høieste værdi og spændingen vokste hurtigst eller 

 nogen tid efter. Under sådanne ornstændigheder turde muligvis 

 •den ringe ændring, som flodkraften undergår med ekscentriciteten, 

 gjøre udslaget og være bestemmende for tiden for den faste jords 

 -endringer. 



Thomson siger (Transact. Geol. Soc. Glasgow 1868), at det 

 ■endnu er håbløst at forsøge på at løse det" spørgsmål, hvor hurtig 

 stjernedagen længes på grund af flodvirkningen. Forsøgsvis bereg- 

 ner han (1. c. p. 26) den nuværende flodbølges virkning at være 

 ■så stor, at jorden efter 100 år skulde være sinket 180 sekunder, 

 hvortil svarer en forlængelse af døgnet af 0.01 sekund, og antages ' 

 denne forsinkende kraft for simpelheds skyld konstant, så skulde døg- 

 net efter 100 000 år (den tid, der gjennemsnitlig medgaar til en oscilla- 

 tion af ekscentriciteten), være blevet 10 sekunder længere. Og Thorn- 

 s o n taler kun om havets flodbølge. Hertil skulde nu lægges D a r- 

 wins »indre flod«, hans »bodily tides«, som jeg savner mid- 

 ler til at beregne. For mange millioner år tilbage, da månen var 

 nærmere og flodvirkningen betydelig stærkere, tiltog døgnet også 

 hurtigere. Men nu er dets tiltagen utvivlsomt meget langsom. Og 

 vi kan ikke vente os store almindelige nivåforandringer i kort tid 

 af denne grund. 



Til en forlængelse af døgnet med 10 sekunder, svarer (ifølge 

 Todd 1. c.) en forkortning af ækvatorradien med 5.6 m. og den 

 dobbelte forlængelse af polarradien, altså 11.2 m. Hvilken værdi 

 døgnets forlængelse i virkeligheden havde i tertiærtiden, ved man 

 ikke. Synderlig større end i nutiden kan den vel ikke have været. 

 Og det synes således i ethvert fald at fremgå af, hvad der ovenfor 

 er anført, at mere end nogle meter kan neppe den lodrette for- 

 skyvning af strandlinien under hver oscillation have været i al min- 

 de lighed, ifald vort forsøg på forklaring er det rette. 



Derfor må vi nu se efter, om strandliniernes forskyvning var 

 så særdeles betydelig. 



Nyt Mag. f. Naturv. XXXI, II. 17 



