Den sandsynlige ârsag til strandliniernes forskyvning. 261 



at Skandinavien er, sit venia verbo, iigesom en lakkolith i det store. 

 Vi raa dernæst erindre, at de stedfundne ændringer af jordens over- 

 flade i den tertiære og kvartære tid, hvor store de end for vore øine 

 kunne synes at være, dog er ubetydelige i forhold til hele jordens 

 masse. Og små kræfter, som virker på en stor masse, kan frem- 

 bringe ganske betydelige lokale virkninger, såfremt forandringerne 

 ikke overalt sker efter samme målestok. Tænker man sig, at stig- 

 ningen på denne made ikke overalt er lige stor, da vil en ind- 

 sæukning af ækvatorbeltet af et par metev alene være nok til at 

 bringe mange sådanne lande som Skandinavien til at stige mang- 

 foldige meter, og der vil endnu blive tryk nok tilbage, som ikke 

 bliver forbrugt. 



Det er naturligvis ikke sagt, at Skandinavien skal stige, hvergang 

 ekscentriciteten har nået en hei værdi, med et lige stort beløb. Der- 

 som stigningen har været stor i en given tid, så er det rimeligt, at den 

 næste stigningsperiocle vil have vanskeligere for at løfte det allerede 

 forhen løftede land. Beliggenheden af de svageste punkter vil 

 veksle. Næste gang vil stigningen maske fortrinsvis virke i an- 

 dre egne. Betragter man de tertiære dannelser i Europa, så ser 

 man, at lagrækken ingensteds er fuldstændig. Først ved at kom- 

 binere alle de på forskjellige steder dannede lag kan man få et 

 fnldstændigt profil. Dette har visselig for en del sin grund deri, 

 at den faste jords formforandringer ikke overalt foregik samtidig. 

 De store ekscentriciteter bevirkede til forskjellige tider stigninger på 

 forskjellige steder. 



Der er endelig en betydningsfuld omstændighed, som her 

 må påpeges og som viser, hvor rolig oscillationerne under nor- 

 male forhold foregik. Skjønt således efter vor antagelse de høiere 

 bredders radier stadig forlænges og de laveres forkortes, så vender 

 dog gjennem lange geologiske tider strandlinien under dens for- 

 skyvninger mangesteds tilbage til sin gamle plads. Således siger 

 A. de Lapp ar ent (Bull. Soc. Gréol. de France ser. III vol. XV 

 p. 400): »J'ai signalé, dans le Cotentin, une concordance entre 

 les rivages actuels et ceux où s'arrêtait la mer à diverses époques 

 de l'histoire géologique. J'y ai montré les lignes de rivage se 

 reproduisant, presque sans variations d'altitude, aux époques hetan- 

 gienne, sinémurienne, liassienne, cénomanienne, danienne, pari- 

 sienne, tongrienne, pliocène et actuelle, , que huit ou 



neuf fois au moins, depuis l'ère primaire, la coincidence des 

 rivages se s'est reproduite sur le même point«; og sammesteds 



