162 A. Blytt. 



(p. 227) siger han: »C'est seulement par dizaines de mètres que 

 doivent se compter, dans les parages du Cotentin, les differences 

 entre les niveaux successifs des mers depuis le Trias jusqu'à nos 

 jours«. Her ser man, at nivåforandringerne har gäet for sig med 

 stor regelmæssighed. Havet har steget, og senere har landet ste- 

 get; og disse vekslende stigninger har foregaet med en sådan regel- 

 mæssighed, at strandlinien atter og atter med lange mellemrum er 

 vendt tilbage omtrent til sin gamle plads. 



Der synes efter dette virkelig at være en mulighed for at 

 vor hypothèse er tilstrækkelig til at forklare de stedfundne for- 

 skyvninger af strandlinierne. Vi har hidtil betragtet forholdene 

 under høiere bredder. Under lavere må alt sjmke. Her rna der 

 kunne dannes »Horste«, sådanne som Sue s s forudsætter, og for 

 disse egnes vedkommende turde Lapparent's Kritik være uberet- 

 tiget. Han har angrebet Suess's lære om »Horste« idens helhed, 

 men han har kun kritiseret den specielt for sådanne egnes ved* 

 kommende (Colorado, Vogeser, Schwarz w aid, det franske Central- 

 platå), som ligger under høiere bredder. De nævnte egne er (if. 

 Lapparen t) stegne mere end omgivelserne, hvad der også ganske 

 stemmer med de ovenfor udviklede anskuelser. Men under lavere 

 bredder, hvor en almindelig sænkning fineler steel i tidernes løb, 

 vil gjenstående dele danne ægte »Horste« efter Suess's begreb. 

 Og det strider neppe mod vor hypothèse, med Suess at antage, 

 at det Indiske ocean er dannet ved indsænkning, og at Afrika, 

 Madagascar, Forindieu o. fl. lande er »Horste«, dele af skorpen, 

 som er blevet stående igjen eller som har sænket sig mindre end 

 omgivelserne. I disse lande synes der, såvidt deres geologi endnu 

 er kjendt, at være få havdaunelser fra den mesozoiske og kaino- 

 zoiske tid. 



Ovenfor har jeg sagt, at de forskjellige dele af skorpen må 

 antages at have forskjellig modstandsevne mod det indre tryk. 

 Dette kan man slutte allerede deraf, at overfladen er ujevn og at 

 gamle oprindelig vandrette formationer er løftede ulige meget på 

 forskjellige steder. Der er med andre ord en overfladens ujevnhed, 

 som har en dybere grund end de eroderende kræfters virken. 



Ændringerne af jordskorpen sker i virkeligheden med høist 

 forskjellig grad på forskjellige steder. De største omvæltninger 

 tindes i de foldede fjeldkjeder. Og sådanne haves fra alle geolo- 

 giske tider. Det er værd at mærke, at steder, hvor store fold- 

 ninger foregik i ældre tider, senere synes at have været uberørte 



