264 A. Blytt. 



Hvilken ârsag det end er, som oprindelig har besternt fordelingen 

 af land og hav på vor klode, såmeget synes mig rimeligt at antage, 

 at havets bevægelighed er en konserverende magt, som maske bidrager 

 til at fastlandene og oceanerne i det store har beholdt sin form 

 fra de ældste tider og indtil nu. 



Der er altså gruncl til at tro, at fastlandene lettere end de 

 dybe havs bunde må give efter, at de lettere end hine må stige 

 og synke. Og de skilles også fra oceandybene ved vulkanrige li- 

 nier, svaghedslinier, hvor sammenhængen mellem skorpens dele 

 synes at være svagere end ellers. Foldningsprocessen turde maske 

 endog være en følge af , at bevægelserne af tavlerne på begge sider 

 ikke er ensartet. 



Men grændsen mellem oceandybet og fastlandenes fod falder 

 ikke overalt sammen med den nuværende kyst. Langs kysterne 

 er der ofte grunde strækninger i havet. Det er fastlandenes fod- 

 stykker, som havet oversvømmer; og først længere ude begynder 

 det store havdyb. 



Triasperioden har fået sit navn, fordi den viser en tydelig 

 tredeling. Den begynder med ferskvands- og stranddannelser; 

 derover følger dannelser fra dybere hav, og den slutter atter med 

 ferskvandsdannelser og stranddannelser. Da den begyndte, lå fast- 

 landet høit i forhold til havet; eftersom den skred frem, steg havet 

 høiere og høiere; derpå begyndte landet atter at stige, og da 

 perioden sluttede, lå det atter høit i forhold til havet. Og disse 

 store ændringer af strandliniens beliggenhed fuldbyrdedes utvivlsomt 

 gjennem mange mindre oscillationer. 



Men således som det forholder sig med Trias, således forholder 

 det sig også med andre geologiske formationer. De begynder med 

 stranddannelser (ofte ligger et konglomerat i bunden) ; efter dem 

 følger dybere havdannelser ; tilsidst kommer atter stranddannelser 

 Navnet Trias passer således i grunden på dem alle. Den første, 

 som har gjort opmærksom på denne mærkelige tredeling af for- 

 mationerne er, såvidt vides, Eaton. Den er senere behandlet af 

 J. S. Newberry i hans afhandling : Circles of Deposition in Ame- 

 rican Sedimentary Rocks (Proceed. Amer. Assoc. 1873 vol. XXII p. 

 185), Hull (Transact. Geol. Soc. Glasgow 1868, III part 1 p^ 

 39), se også A. Geikie Textbook of Geology p. 498, hvor yder- 



