280 A. Blytt. 



af havet; den var udentvivl for stor til at den skulde kunne for- 

 klares ved lokale forhold, torvlags sammenpresning ved vandrende 

 dyner o. 1. 



Vi har ovenfor seet, at landet (if. Howorth og Suess) 

 mangesteds under høiere bredder steg betydelig i den postglaciale tid r 

 og at en tilsvarende sænkning fandt sted i de varme koralhave. De 

 siclste oscillationer har således omfattet store dele af jorden. Deraf må 

 vi slutte, at det samme var tilfældet med oscillationerne også i 

 fortiden, og at de har sin grund i almindelige kosmiske forhold. 

 Den lille oscillation (bue 4") danner en afbrydelse i denne store 

 stigning under høiere bredder. En lignende afbrydelse af sænk- 

 ningen må, hvis vor theori er rigtig. kunne påvises under troperne. 

 Og i virkeligheden findes både i Amerikas og den gamle verdens 

 ækvatoriale dele talrige beviser for en sådan liden postglaçiaL 

 oscillation i koralbanker, som er hævede nogle meter og nu ligger 

 tørre (se Suess Antlitz der Erde II. p. 630 ff.). Disse koral- 

 banker må være fra den samme tid, hvori nordens torvlag sænkedes. 

 De sænkede torvlag med de under sænkningen dannede marine 

 lag er atter løftede, og de løftede koralbænke har vel atter begyndt 

 at sænkes, (ved Bombay findes en sænket skovbund), men sænk- 

 ningen har endnu ikke bragt dem ned under havet. 



Vi må endnu gjøre et par bemærkninger om istiden og dens 

 dannelser. Samtidig med »the forest bed of Cromer« er (if. Heer) 

 skiferkullene ved Dürnten i Schweitz. Fossilerne viser dette. 

 De har omtrent de samme planterester, de samme uddøde dyr. 

 Skiferkullene hviler på og dækkes af bundmoræner, er altså »in- 

 terglaciale«. De har 7 vekslinger af torv og stubbelag og kan ind- 

 passes i kurven mellem buerne 15' og 1". Efter dette skulde 

 allerede under Red Oragtiden Alperne have havt store bræer. Og 

 heri er der intet urimeligt, når man erindrer, at Leda arctica og 

 andre høinordiske dyr le vede ved Englands kyster allerede under 

 denne tid og at Chillesfordlagene tyder på et langt kolclere klima 

 end den derpå følgende forest bed ved Cromer. 



Det er lærerigt at se, hvorledes enhver stigning af havet i 

 England under kvartærtiden havde til følge, at indlandsisen vokste. 

 Dette synes at stemme med C roll's theori om, at istider følger af 

 store ekscentriciteter. Men de sparsomme spor af istider i ældre 

 formationer og fremfor alt bræernes udbredelse i nutiden viser, at 

 geografiske forhold har den største indflydelse. Kun når disse er 

 gunstige, kan en høi ekscentricitet bringe bræerne til at vokse; er de 



