Den sandsynlige ârsag til strandliniernes forskyvning. 283 



værdi af ekscentriciteten. Men da den vokser meget langsomt gjen- 

 nem meget lange tider, vil det vare meget længe, inden deus virk- 

 ning vises i den faste jord. Midten af cyklerne bør således svare 

 til kavets transgressiouer, begyndeisen og slutten til denudations- 

 perioderne, som skiller mellem formationerne. Huller i lagrækken 

 kan således under hoier e bredder ventes især på grændsen mellem 

 cyklerne. 



Grændsen mellem kridt og eocæn betegnes ved, kvad Sue ss 

 (se Antl. d. Erde II, 7ter Abschnitt p. 376 ff.) kalder en negativ 

 fase ; havet var veget tilbage under keiere bredder. Under eocæn- 

 tiden steg det atter, og det eocæne hav havde stor udbredelse:, 

 man rinder dets dannelser endog i hjertet af Høiasien. Grændsen 

 mellem eocæn og oligocæn udmærkes atter ved en negativ fase. 

 I den senere del af oligocæntiden og endmere under miocæn steg 

 havet atter, mellem miocæn og pliocæn veg elet langt tilbage, og 

 i begyndeisen af kvartærtiden steg det påny. Og lignende store 

 oscillationer spores også i Nordamerika og i Patagonien. Dog 

 mangler miocæne marine lag på det sidstnævnte sted, hvor de 

 miocæne ferskvandslag ledsages af store mængder af vulkanske 

 produkter. 



I begyndeisen af tertiærticlen, da havet var veget langt til- 

 bage under høiere bredder, var (if. Saporta: Le monde des plantes 

 avant l'apparition delhomme. Paris 1879.) Europas klima tempereret 

 snarere end tropisk. Eftersom havet steg og den eocæne trangres- 

 sion skred frem, blev klimatet varmere, og under slutningen af 

 eocæntiden var Sydeuropas klima bedt og tørt. Den rige tertiær- 

 flora i de arktiske egne er (if. Saporta og Gardner) snarere 

 eocæn end (som Heer mente) miocæn. På grændsen mellem 

 eocæn og oligocæn veg havet tilbage, og den arktiske tertiærflora 

 begyndte at indvandre til Europa, fortrængende de sydligere planter. 

 Så kom den miocæne transgression og med den en rig tropisk eller 

 subtropisk flora. Men alteftersom det miocæne hav tråk sig til- 

 bage, tabte også Europas flora lidt efter lidt i rigdom og skjønhed, 

 og de tropiske elementer blev sparsommere. Under pliocæn veg 

 havet endmere tilbage, og klimatet blev koldere og koldere, indtil 

 istiden kom. Men den sidste kvartære transgression har atter efter 

 flere oscillationer bragt isen til at vige tilbage, og vort klima er 

 igjen blevet tempereret. Der er således tydeligvis et afhængigheds- 

 forhold mellem klimatet og de geografiske forhold. Meget hav 

 under høiere bredder bringer varmt klima og omvendt. 



