288 A. Blytt. 



vokser også havets strømme i styrke, og dette virker igjen tilbage 

 på klimatet. Den periodiske ændring af dette, som præcessionen 

 bevirker, er ikke betydelig, men stor nok til, at den kan præge 

 sig i vekslingen af lag og i dannelsen af strandlinier, terrasser, 

 morænerækker o. 1. Til hver præcessionsperiode svarer en veksel- 

 lagring. 



Jordbanens ekscentricitet er periodisk foranderlig. Dens mid- 

 delværdi stiger og synker i en periode af omtrent 1-| million år 

 under 16 oscillationer. En sådan stigen og synken kalder jeg en 

 cykle, og hver cykle er i den beregnede kurve dannet af 16 buer. 



Flodbølgen, som er den vigtigste kraft til at ændre stjerne- 

 dagen og som gjør den længere, stiger og synker noget med eks- 

 centriciteten. Den er så overveiende over andre kræfter, som 

 ændrer stjernedagens længde, at stjernedagen stadig længes, gjennem- 

 snitlig hurtigere midt i cyklerne, når ekscentricitetens middelværdi 

 er størst og langsommere på grændsen melleni dem, når den er 

 mindre, og for den enkelte bues vedkommende med voksende hurtig 

 hed under stigende, med aftagencle under synkende ekscentricitet. 



Jordens indre er på grund af de store tryk plastisk. Overfla- 

 den eller »skorpen« gjør størst modstand mod formförändring. Men 

 eftersom stjernedagen længes og jordens ækvatoriale dele tiltager i 

 vegt, virker et stadig voksende tryk udåd mod høiere bredder, og 

 dette tryk vokser, indtil modstanden brydes. Man må også er- 

 indre, at kræfter, som er for små til at bevirke nogen pludselig 

 forandring i et fast legeme, dog kan frembringe en ændring af 

 formen, når de virker gjennem længere tid. 



Derfor virker stjernedagens forlængelse ikke blot på havet, 

 men også på den faste jords form. Jorden nærmer sig stadig mere 

 og mere» til kugleformen, men den faste jord ligger i sine bevæ- 

 gelser efter for havet, som straks retter sig efter den ændrede 

 rotationstid 



Da drivkraften for disse bevægelser af havet og det faste 

 er periodisk foranderlig med banens ekscentricitet, sker disse 

 bevægelser også periodisk hurtigere og langsommere. Og da 

 havet altid retter sig efter kræfterne før den faste jord, er det 

 rimeligt, at strandlinierne kommer til at forskyves noget op og 

 ned engang, for hvergang jordbanens ekscentricitet stiger og synker. 

 Dette gjælder både for de enkelte buer i kurven og for cyklerne. 

 I en sådan cykle stiger og synker »den midlere havstand« engang 

 under 16 oscillationer. 



