Meddelelser fra den nat. -hist. forening i Kristiania. 299 



Han beskrev først den færdige ægcelle, samt hvorledes den 

 danner sig i ovarierøret. Et gjennemsnit af dette viste i den 

 indre kant en ring af celler ; en af disse udvider sig og drager de 

 andre søsterceller med sig, indtil disse tilsidst ganske omgiver 

 cellen som et lag, der kaldes follikelen. Leidig havde gjort den 

 iagttagelse fra tarmen hos nogle insekter, at kjernen var fæstet 

 ligesom med en rod i protoplasmaet, nogen åbning i kjernen 

 havde han ikke seet. Balbiani undersøgte kjernen bos yngre æg 

 af tusindben. På de friske æg var intet overordentligt at iagttage; 

 tilsattes derimod en dråbe eddikesyre, kunde han iagttage, at der 

 fra kjernen udgik et bøiet, hult tragtformigt rør, hvilket han kal- 

 ■der kjernetragten. Gjennem dette rør står kjernen i forbindelse 

 med protoplasmaet. Den store kimflæk, der ligger ved- tragtens 

 basis, udsender et finere rør indeni det førstnævnte. Gjennem 

 dette rør står den indeni kimfiækken værende vakuole i forbin- 

 delse med det udenforværende protoplasma. I ældre celler sees 

 fra kjernen at udgå en pølseformet udvækst, der hos endnu ældre 

 celler har delt sig i flere stykker; den kjernen endnu vedhængende 

 ■del havde det først omtalte udseende. Da kjernen og røret er 

 omgivet af et noget tæt protoplasmalag, kan de afsnørede stykker 

 sices at besta af alle cellens bestanddele. 



Møde den 23de februar 1885. 



Konservator G. A. Guldberg holdt et foredrag om hestens 

 nedstamning. 



Den allerede af Cuvier fremhævede modsætning mellem de 

 «partåede» og «upartåede» hovdyr blev ved den altid rigere til- 

 gang på palæozoisk materiale end skarpere defineret af R. O av en. 

 Man havde tidligere nemlig delt hovdyrene (ungulata), der i pat- 

 tedyrenes klasse indtager en begrændset stilling, efter deres hovers 

 antal, hvorved høist uligeartede former kom sammen. Medens de 

 ældste ungulater besidder 5 tær på begge extremiteter, sker der 

 etterhånden en reduktion i tæernes antal, hvorved der udvikler 

 sig to parallele typer, som i vor tid er meget vel adskilte. Hos den 

 ene, Peryssodactyla, «upartåede», Owen, prævalerer den odie 

 eller midtre tå, der alene övertager legemets tyngde og ligger i 

 ekstremitetens medianlinie ; til disse hører hesten, tapiren og 

 næshornet. Hos den anden række, Artiodacty la, Owen, de 

 «partåede», övertager den 3die og 4de tå ligelig legemstyngden og 



