300 Vogt og Hoyèr. 



prævalerer ligemeget overfor de øvrige tær; til denne gruppe hører 

 drøvtyggerne og de tykhudede. 



Hestene er i nutiden høibenede og letbyggede hovdyr, hvis 

 ene ta repræsenteres af den oprindelige 3die eller midtre tå, sva- 

 rende til vor langfinger, medens 4de og 2den tå kun findes som 

 rudimentære stiletformede benstykker, repræsenteret af de to smale 

 mellemhånds- respektive mellemfodsben på hver side af det så- 

 kaldte «kaDonben» (o: hovtåens mellemhånds- respektive mellem- 

 fodsben). 



Man har fundet fossile stamformer til hesten allerede længe i 

 Europa, dog således, at det tretåede Anchitherium fra den 

 midtre miocæntid var den ældste. Dennes sidetær (2den og 4de) 

 berørte næsten jorden. Fra denne igjennem Hipparion fra den 

 yngre miocæne og dels pliocæne periode, hos hvilken sidste tæerne 

 var meget reduceret, føres man over til nutidens Eqvus. 



Trods at man i Amerika ved de af March gjorte høist inter- 

 essante fund har kunnet fremdrage en langt fuldstændigere række 

 af stamformer for hesten fra meget ældre tider end i Europa lige 

 ned til diluvialtiden, fandtes dog ikke -hesten ved Amerikas opda- 

 gelse, ligesålidt som man hidtil har kunnet spore, at den var 

 kjendt af Amerikas indigene folkeslag. Hesten var allerede uddød 

 i diluvialtiden. I den ældre eocænperiode finder man her den 

 4-tåede Eohippus med en rudimentær 5te tå og af størrelse 

 som en ræv. På denne fulgte i den yngre eocæn Orohippus* 

 allerede mere lig hestetypen, med 4-tåede for- og 3-tåede bag- 

 fødder; derpå i nedre miocæn træfier man Mesohippus med 3 

 tær og et 4de metatorsalben på forbenene og i øvre miocæn den 

 med Anchiterium parallelt stående Miohippus, af størrelse min- 

 dre end et æsel. 



I den pliocære periode finder man først Protohippus i 

 nedre pliocæn og derpå Pliohippus i den øvre pliocæn; den 

 første var omtrent af æselets størrelse, svarende til den europæiske 

 Hipparion. Pliohippus adskiller sig kun lidet fra nutidens heste- 

 typus og danner en direkte overgang i Eqvus. Imidlertid, som 

 anført, går denne tilgrunde i Amerika, medens den europæiske 

 vedvarer, og man har sandsynligvis allerede i den på «mammuth- 

 tiden» følgende «rensdyrtid» begyndt at underkaste den vilde euro- 

 pæiske hest domistikation. Man finder nemlig fra denne tid lev- 

 ninger, der med bestemthed tyder på, at man både har efterstræbt 

 og spist hesten. 



