304 Vegt og Hover. 



udstående isbræm langs fjeldkjæderne. Denne voksede i t) r kkelse 

 og vægt, hvergang vandet|atter nåede den, indtil endelig tyngden 

 blev for stor til, at den længere kunde holde sig fast til tjeldet. 

 Idet den brødes af, rev den med sig stene og grus fra fjeld- 

 siderne. Når dette gjentoges gjenneui lange tider, måtte ikke 

 ubetydeligt materiale bortføres fra den linie, der mærkede høi- 

 vandstand. 



Bylæge Berner refererede et skrift af hr. direktør Kiær, 

 indeholdende statistiske data over ægtefællernes alders indflydelse 

 på frugtbarheden. 



1886. 



Formand: Univ.-stip. G. A. Guldberg. 

 Sekretær: Stud. med. Z. Aug. H oyer. 



Møde den 25de januar 1886. 



Dr. H. Reusch omtalte først en eiendommelig horizontal linie 

 i den øvre del af Gudbrandsdalen i nærheden af det udtappede 

 Lesjevand, som han havde havt anledning til at undersøge i 1876. 

 1 nærheden af denne linie var der på begge sider af Lerdalen 

 nogle terrasser, af hvilke den nordlige bar landeveien, og nogle 

 lignende terrasser havde han iagttaget ved Musaelvens udløb. 

 Disse dannelser lå ikke i samme niveau, men i en høide af fra 

 1850—2140 m., hvorfor taleren troede at måtte opgive sin første 

 antagelse, at de skulde betragtes som strandlinier. Lignende dan- 

 nelser fra Østerdalen havde Törnebohm forklaret som rester 

 af det grus, som den is, der før opfyldte dalen, havde ført 

 med sig. 



Til cand. Hansens foredrag i forrige møde vilde taleren 

 bemærke, at han fandt det usandsynligt at de sidste rester af for- 

 tidens is var blevne liggende på det af hr. H. ant3 r dede sted, da 

 disse resters plads også var afhængig af nedbøren, som igjen for 

 en del betingedes af landets stigning. Desuden talte observationer 

 af H ør b y og Kierulf mod at blokke skulde have bevæget sig 

 opover Østerdalen. 



