322 Vogt og Høyer. 



Efter hans hypothèse skulde enhver fysiologisk enhed (heller 

 ikke Darwin anerkjender jo cellulartheorien) paa ethvert stadium 

 af sin udvikling afsondre små sporer, »germmuls«, og disse skulde 

 findes frit overalt i de dyriske vædsker. Når nu organismen for- 

 merer sig enten ad vegetativ eller kjønslig vei, så skulde den 

 nye organisme indeholde partikler fra hele moderorganismen og 

 fra de forskjellige stadier, denne har gjennemgået. Disse partikler 

 fortsætter da umiddelbart sit liv i datterorganismen og udvikler 

 sig, efter hvert som de finder de forhold, hvorunder de selv er 

 dannede. 



De histologiske vanskeligheder, der gjør sig gjældende for 

 antagelsen af en saadan hypothèse, indlader Darwin sig ikke på. 

 At der måtte være uhyre mange sådanne »germmuls«, og at de 

 måtte være utrolig små, afficerer ham ikke. Han tror ikke, at 

 der findes grændse for tal eller størrelse i naturen. 



Hvorledes denue hypothèse kan samle under et fælles syns- 

 punkt alle udviklingens og arvelighedens komplicerede forhold, er 

 det let at indse. 



Udviklingens jevne gang fra ægget til det fuldvoksne individ 

 sikres derved, at alle disse »germmuls« udvikles efter hvert som de 

 finder de forhold, hvorunder de selv er opstået. 



Atavismen forklares ved, at en del sporer (germmuls) ikke kom- 

 mer til udvikling, men går uforandrede over pä datterorganismerne, 

 og dette kan fortsættes i et ubegrændset antal generationer, indtil de 

 endelig engang ved et tilfælde kommer til udvikling og da be- 

 tinger et tilbageslag til den gamle type. 



Arv af specifike mandlige egenskaber gjennem moderen for- 

 klares også som et atavistisk fænomen. 



Variabiliteten beror dels på, i hvilken grad atavismen gjør 

 sig gjældende, dels på forandrede ydre forhold. 



At fjerntbeslægtede dyr (dyr af forskjellige arter) ikke kan 

 give fuldt udviklet afkom, er efter hypothesen naturligt, da de 

 forskjellige »germulli« fra faderen og moderen betinger forskjellige 

 forhold for sin udvikling, og når de så drager hver til sit, så. 

 kan der ikke blive nogen harmoni i det hele. Den forklarer 

 også, at hvor slægtskabet ikke er for fjernt (ved forskjellige 

 racer), kan der ved fortsat krydsning dannes en ny harmoni, en 

 ny race. 



Fremdeles kan hypothesen også forklare sygdomsdispositio- 

 nerne, forsaavidt som man naturligvis kunde tænke, at også de 



