328 A. Blytt. 



ding, at jordskorpen stod på grændsen af at give efter. Pa så- 

 danne særlig svage punkter skal der en yderst ringe kraft til for 

 at udløse spæn dingen, og når man betænker dette, vil man forstå,, 

 at endog en ændring af lufttrykket turde være nok til at fremkalde 

 jordskjælv. 



Vi vil nu gå over til at betragte de forskyvninger af strand- 

 linien, som har fundet sted i den tertiære og kvartære tid, for at 

 danne os et tilnærmelsesvist hegreb om størrelsen af de forandrin- 

 ger, som vor hypothèse er forpligtet til at forklare, foråt den skal 

 kunne anerkj endes som rigtig. 



Kun i de foldede kjeder er tertiærdannelser løftede til sær- 

 deles betydelige høider. Men foldningen er et lokalt fænomen i 

 forhold til hele jorden. De foldede kjeder af nyere datum er få. 

 og de in d tager en meget ubetydelig del af jordens overflade. Når 

 to ved en svaghedslinie adskilte tavler bevæger sig enten i for- 

 skjellig retning til samme tid eller i samme retning til forskjellige 

 tider, vil der kunne presses store masser af magma ud på spræk- 

 kerne, hvor de støder sammen, og store lokale foldninger kan her 

 ske, ja høie fjeldkjeder kan optårnes, selv under lavere bredder i 

 egne, hvor tavlerne på begge sider af svaghedslinien synker. Be- 

 tragter vi beliggenheden af de yngste og høieste kjeder på vor 

 jord, så ser vi, at deres beliggenhed synes at svare til vor hypo- 

 theses fordringer. Kjederne langs det Stille hav både i Amerika 

 og Østasien løber på grændsen mellem store fastlande og jordens 

 største ocean. I den afhandling, hvortil nærværende er et tillæg, 

 har jeg anført, at havets bevægelighed må bidrage til at svække 

 virkningen af centrifugalkraftens aftagen. Der er således grund 

 til at antage, at havbunden ikke vil bevæge sig samtidig med fast- 

 landet. Og de store kjeder, som løber tversigjennem Eurasien 

 fra Himalaya til Pyren æerne og Atlas, dannedes ved det store 

 tertiære Middelhav og ligger alle under midlere bredder og omtrent 

 på det strøg, hvor grændsen mellem sænkning og stigning bør være. 



En lignende svaghedslinie, som maske skiller mellem tavler 

 med forskjellige bevægelser, er den vulkanske linie fra Skotland 

 over Færøerne og Island til Grønland. 



Men vi vil bortse fra disse store svaghedslinier, hvor betyde- 

 lige stigninger og sænkninger har fundet sted. Alle disse er lokale 

 og af ringe betydning i forhold til det hele. Det er muligt, at 

 endog foldningerne kan forklares ved vor hypothèse. De vil være 

 en naturlig følge af de store og ulige stigninger af tavlerne, som 



