Den sandsynlige årsag til strandliniernes forskyvning. 329 



vi senere nærmere skal omtale. Kan vor hypothèse forklare store 

 og vidt udbredte stigninger og sænkninger, så har den med det 

 samme maske også forklaret de store, men lokale foldninger og stignin- 

 ger på steder, hvor to ulige bevægede tavler støder til hinan den. Og 

 med hensyn til beliggenheden af hav og land, da er den uregel- 

 mæssighed, som vi der sporer, en følge af en lang udviklingshistorie 

 gjennem mangfoldige årmillioner, under vekslende astronomiske 

 forhold. Man kan ikke vente, at vor hypothèse skal kunne for- 

 klare jordoverlladens geografi, ialfald ikke sålænge vore kundskaber 

 er så indskrænkede som de nu er. Der er jo endog en mulighed 

 for, at jordens axe i tidernes løb skifter og at polerne forskyves. 

 Om jordens tilblivelse og dens ældste historie ved vi lidet, og 

 fastlandene og havene er, ialfald for en væsentlig del, af urgammel 

 oprindelse. Vi har alene at antage dem som givne størrelser, og 

 det eneste man kan forlange af vor hypothèse er, at den skal 

 forklare de i den sidste geologiske tid foregåede forandringer, for- 

 såvidt som forskningen hidtil har bragt dem for dagen. 



Når vi betragter Europas tertiære og kvartære dannelser, ser 

 vi, at vi kan skille mellem små og store forskyvninger af strand- 

 linien. De små ser vi eksempel på i de hyppige vekslinger af 

 ferskvandsdannelser, litorale og sublitorale lag, som vi har så fuldt 

 af i de tertiære bækkener og som har sat os istand til at inddele 

 lagrækkerne i geologiske etager. Og de store stigninger, som væ- 

 sentlig betinger, at vi kan skille mellem geologiske cykler, har 

 vi et godt eksempel på i den store kvartære stigning under høiere 

 bredder. Lignende stigninger ser vi vidnesbyrd om i mange ter 

 tiære bækkener, som under miocæn- og pliocæntiden løftedes i 

 større eller mindre høide over havet. Sådanne er f. eks. Pariser- 

 bækkenet,Wienerbækkenet, Sch weitz's marine tertiærdann eiser o. s. v. 



Tager vi for os en enkelt del af jordens overflade og under- 

 søger vi de forandringer, som der er foregået, da ser vi en af store 

 huller afbrudt lagrække. I tertiærlagene sporer vi en veksling af 

 ferskvandsdannelser med litorale og sublitorale lag. Denne vexling 

 tyder alene på små forskyvninger af strandlinien. Efter en så- 

 dan laggruppe, som svarer til færre eller flere geologiske etager, 

 følger der et hul i rækken. Disse huller svarer ofte til tidsrum af 

 mange hundrede tusinde år. De viser, at bækkenet ved en større 

 stigning blev løftet over havet, så at lagdannelsen blev afbrudt. 

 Denne store stigning var således bevirket ved en indre spænding, 

 som havde ophobet sig gjennem mange hundrede årtusinder. Så- 



