330 A. Blytt. 



længe denne store spænding ikke var udjevnet, var vedkommende 

 del af jordoverfladen et svagt punkt. Den var spændt nær grænd- 

 sen for sin modstandsevne. Små kræfter var da tilstrækkelige til 

 at bevirke forkastninger. Små ændringer af disse kræfters styrke 

 var nok til at bevirke en periodisk vexling af små stigninger og 

 mellemliggende hvileperioder. Endelig udløses den store spænding 

 ved en stor stigning, bækkenet hæves over havet. Efter stigningen 

 er spændingen forbrugt. Og da vi ikke har beviser for det mod- 

 satte, har vi lov til at antage, at en hviletilstand indtræder. 

 Det hævede bækken kunde nu ligge i ro gjennem mange 

 hundrede årtusinder. Men eftersom stjernedagen længes, opdynges 

 atter ny spænding. Og sålænge ingen forkastninger sker, voxer 

 spændingen stadig. Havet stiger under høiere bredder langsomt 

 men uafbrudt. Efter lange tider trænger det atter ind i bækkenet. 

 Når dette sker, er der grund til at tro, at jordskorpen på det givne 

 steel atter er spændt nær grændsen for sin modstandsevne; thi nu 

 ligger den atter i samme afstand fra jordens midtpunkt i forhold 

 til havet, som den lå, dengang bækkenet sidste gang var over- 

 svømmet. Det er da rimeligt, at lignende små periodiske for- 

 skyvninger af strandlinien vil indtræde og være forløber for en ny 

 stor stigning. 



De forskyvninger af strandlinien, som er årsag til at vi kan 

 skille mellem geologiske etager, var ubetydelige. De var maske 

 også lokale. Vi kan alene spore dem i de egne, hvor lagdannel- 

 sen fandt sted. Vi har ikke beviser for, at den faste jordoverflade 

 overalt undergår samtidige bevægelser. Tvertimod synes det, som 

 om kræfterne virkede snart hist og snart her. Ligesom vi ser, at 

 i vore dage enkelte dele af jorden er svagere og hjemsøges oftere 

 af jordskjælv end andre, således var det også under tertiærtiden. 

 Når vi bortser fra egne, som ligger nær de store brudlinier og 

 kjedefjelde, og hvor store lokale stigninger og sænkninger finder 

 sted i forholdsvis kort tid, er de kjendte tertiærlag for størstedelen 

 dannelser fra ferskvand eller, om de er havdannelser, da enten 

 litorale eller sublitorale lag. En veksling af sådanne lag beviser 

 kun ringe forskyvninger af strandlinien. Edward Forbes 1 ) an- 

 fører, at en yderst ubetydelig forskyvning af strandlinien er nok 

 til at bevirke betydelige ændringer i et steds marine dyreliv. Han 



*) Report on the Mollusca and Radiata of the Ægean Sea in Rep. Brit. 

 Ass. Adv. Sei. London 1844 p. 179. 



