Den sandsynlige årsag til strandliniernes forskyvning. 331 



siger: »A very slight depression of land in the gulf of Maori on 

 the coast of Lycia, would now plunge below the sea muddy tracts 

 abounding in Melania, Melanopsis, Neritina and other freshwater 

 Mollusca. Their successors in the first formed shallows would 

 be Cerithium mamillatuni and a few bibalves. A drift of sand over 

 this Cerithium mud would call into existence a new fauna, and 

 every successive depression or elevation, however slight, would 

 produce considerable zoological changes, for the subdivisions of the 

 uppermost region *) are of small extent in depth, and very liable 

 to be affected by secondary influences«. Hvor ubetydelige disse 

 forskyvninger var i mange fald, ser vi deraf, at i samme flodmunding 

 er den samme etage på enkelte steder helt igjennem dannet af 

 ferskvandslag, medens på andre steder marine lag er indskudte i 

 midten af etagen, og den relative mægtighed af fersk- og salt- 

 vandsdannelserne er også ofte forskjellig på forskjellige steder. 

 Sådanne forhold finder vi f. eks. i de fluviomarine etager på "Wight 

 (Lower Headon, Middle Headon o. s. v.) Heraf sees, at strand- 

 liniens forskyvning var så ringe, at virkningen ikke engang strakte 

 sig til hele bækkenet, men kun til visse dele af det. 



Allerede i hovedaf handlinges 2 ) har jeg fremhævet, at når et 

 dybt bækken ved banker er adskilt fra havet, da kan en ubetyde- 

 lig forskyvning af strandlinien oversvømme eller tørlægge banken. 

 Bækkenet kan blive fyldt snart med ferskt og snart med salt vand. 

 I et sådant dybt bækken kan følgelig ganske ubetydelige forskyv- 

 ninger af strandlinien betinge vekslinger af mægtige ferskvandslag 

 og saltvandslag, og alle disse lag kan endog være dybvandsdan- 

 nelser. 



Disse forskyvninger af strandlinien, som betinger, at vi kan 

 skille mellem geologiske etager, var således sandsynligvis små. 



Og de store stigninger og sænkninger er følgen af en spæn- 

 ding, som har opdynget sig gjennem meget lange tider. I den 

 postglaciale tid har store dele af fastlandene under høiere bredder 

 steget betydelig. Derom vidner terrasser og strandlinier. I Norge 

 ligger de på sine steder 288 m. o. h., men dette er kun i enkelte 

 dele af landet; i regelen ligger de høieste trin langt lavere, og 



*) Denne region har if. Forbes en lodret heide af alene 12 fod og kan 



ikke destomindre deles i nnderafdelinger. 

 a ) p. 259—260. 



