332 A. Blytt. 



dersom vi skulde angive, hvormeget Skandinavien steg i gjennem - 

 snit, vilde vi få et langt lavere tal. I det arktiske Nordamerika 

 har man noglesteds tegn på en stigning af indtil 550 m., men 

 også her vil gjennemsnitstallet blive langt mindre. Dersom man 

 nu kunde bevise, at slige store og almindeiig udbredte stigninger 

 var hyppige gjennem tidernes løb, da vilde vor hypothèse visselig 

 være utilstrækkelig til at forklare kjendsgjerninger ne. Men slige 

 store stigninger er udentvivl sjeldne. Det kan ikke vises, at de 

 gjentager sig hyppig med korte tidsmellemrum. Det er slige store 

 forandringer, som sætter os istand til at skille mellem geologiske 

 cykler, og de er følgen af den indre spænding, som er opdynget 

 ved stjernedagens forlængelse gjennem tidsrum, som svarer til hele 

 cykler af lagrækken. Betænker man dette, vil man muligvis blive 

 mere tilbøielig til at indrømme sandsynligheden af vor hypothèse. 



Lad os nu se, om vor hypothèse råder over kræfter, som kan 

 forklare forandringerne. Nogen ligefrem beregning er umulig. Thi 

 vi ved ikke med nogen vished, hvor hurtig stjernedagen længes. 

 Vi ved alene, at den længes meget langsomt. I mangel af sikre 

 opgaver vil vi benytte Thomsons forsøgsvise beregning af flod- 

 bølgens virkning. Vi vil antage, at den giver en sandsynlig værdi. 

 Flodbølgen i havet virker efter denne beregning til at forhenge 

 stjernedagen 10 sekunder i 100 000 år. Lægges dertil Darwins 

 indre flod i jordens plastiske masse, skulde vi få høiere tal. Men 

 lad os tage Thomsons værdi alene. 10 sekunders forlængelse 

 skulde bevirke en forkortelse af ækvatorradien af 5,6 m. og den 

 dobbelte forlængelse af polarradien eller 11,2 m. Antager vi nu, 

 at jordens faste skorpe ligger ubevægelig i I7s million år, så har 

 vi en opdynget spænding, der svarer til en stigning omkring polen 

 af 168 m., hvortil svarer en indsænkning af ækvatorbeltet af 84 m. 



Således kan meget store og meget udbredte stigninger og 

 sænkninger finde sted i forholdsvis kort tid, når den gjennem 

 meget lange tidsrum opdyngede spænding endelig udløses. 



De store transgressioner af havet under høiere bredder finder 

 også sin forklaring ved vor hypothèse. Vi må antage, at jorden 

 afveg langt mere fra den til stjernedagens længde passende form 

 under transgressionstiderne end ellers. Det var under disse tider, 

 at den spænding opdyngedes, som siden bevirkede store stigninger. 

 Det let bevægelige hav retter sig straks efter centrifugalkraftens 

 aftagen. Det stiger uafbrudt under høiere bredder. Sålænge nu 

 den faste skorpe ligger ubevægelig, vil havet stige i forhold til 



