Den sandsynlige årsag til strandliniernes forskyvning. 333 



landet. Ligger polaregnenes land uden stigning i P/2 million år, 

 vil havet i disse egne stige 168 m. i forhold til landet. Det er 

 klart, at vi på denne niåde ved vor hypothèse kan forklare store 

 transgressioner. En almindelig stigning af havet under høiere 

 hredder af 100 ni. eller mere, medens landjorden ligger ubevægelig, 

 vil oversvømme store slettelande og bevirke meget betydelige 

 ændringer i fordelingen af land og hav. 



Under disse transgressioner har det stigende hav, således som 

 Ramsay og v. Richthofen har vist, virket abraderende på 

 kysterne og frembragt store abrasionsflader, hvorpå nye dannelser 

 er afsatte i afvigende leie over de gamle. Man ser heraf, hvor 

 jevnt og langsomt havets strandlinie er steget indover landene. 

 Det hele stemmer meget vel med vor antagelse, at det er stjerne- 

 dagens forlængeise, som har bragt havet til at stige. 



Endelig har spændingen vokset sig så stor, at den faste jord giver 

 efter. Nu udjævnes spændingen ved store stigninger og sænkninger. 

 Men disse forandringer sker forholdsvis hurtig 1 ). Således synes ial- 

 fald geologiens lærdom at være. Også dette stemmer fortræffelig 

 med hypothesen. 



Det står nu alene tilbage at forklare de forskyvninger af strand- 

 linien, som bevirker, at vi kan skille melleni geologiske etager. 

 Jeg har ovenfor søgt at vise, at disse forskyvninger var meget 

 små, og at de, for den faste jords vedkommende, sandsynligvis var 

 lokale og indskrænkede til de svageste dele af jordoverfladen. Da 

 etagerne efter vor hypothèse svarer til tidsrum af omkring 100 000 

 år, vil havet altså i denne tid kunne stige ialfald et par meter 

 under Mellemeuropas bredde, og dette vil tilfredsstille vor hypo- 

 thèse. 



Nu har vi ovenfor seet, at der er grund til at tro, at jordskjælv 

 er hyppigere under solnære, ved springflodtider og ved lav baro- 

 meterstand. Vi har antaget, at stigninger og sænkninger er sum- 

 men af talrige jordskjælvs virkning. Vi kan da incise, at forkast- 

 ninger må være både hyppigere og betydeligere under høi excentri- 

 citet af jordbanen. Da er jorden langt nærmere solen i sit solnære 

 end under lav excentricitet. Forskjellen melleni afstanden i sol- 



x ) »In diesen grössten Phasen fällt es aber auf, dass jene, welche am ge- 

 nauesten bekannt sind, dem positiven Theile eine weit grössere Zeitdauer 

 zuzumessen scheinen als dem nachfolgenden negativen Theile«. (Suess 

 Antl. d, Erde II p. 686). 



