334 A. Blytt. 



nære varierer med mere end 1 million geogr. mil, eftersom excen- 

 triciteten ændres. Da er springfloden til sine tider langt stærkere, 

 og da er sandsynligvis også bevægelserne i atmosphæren heftigere. 

 Dertil kommer, at flodbølgens kraft stiger og synker lidt med 

 excentriciteten, således at spændingen vokser lidt hurtigere under 

 stor excentricitet end under lav. Alle disse ting tilsammenlagte 

 vil sandsynligvis være nok til at udløse spænding og bevirke, at 

 store excentriciteter ledsages af slige stigninger og sænkninger, 

 hvorom etagerne vidner. 



Vi har seet, at excentricitetens middelværdi for lange tider 

 ændres. I hundredetusinder af år kan den til sine tider være så 

 lav som 0.0203, til andre tider have en værdi så hoi som 0.0340. 

 Dette kan vel neppe være uden virkning. I de hundredetusinder 

 af år, da middelværdien er større, vil spændingen opdynges noget 

 hurtigere, og middelværdien af de udløsende kræfters virkning vil 

 være større. Store stigninger fandt sted i Mellemeuropa under 

 miocæntiden. Da hævedes under vulkanske udbrud flere forhen 

 marine bækkener over havet for lange tider. Men bevægelserne 

 er ikke samtidige overalt. Oligocæne lag er f. eks. i England kun 

 kjendt fra de sydlige dele, pliocæne kun fra de nordlige. Dette 

 viser, at de forskjellige dele af landet steg til forskjellige tider. 

 Og den store stigning i polaregnene og under høiere bredder er 

 af eftertertiær dato. Marine tertiærlag er sjeldne i polaregnene. De 

 kjendes på Spitsbergen, i Østgrønland langt mod nord, samt om- 

 kring Beringshavet. Men de er i regelen ukjendte i de dele af 

 polaregnene, som har høitliggende marine terrasser og strandlinier. 

 Og går vi mod syd, så ser vi både på Nordamerikas østkyst og i 

 Japan, at de sydligste postglaciale terrasser omtrent ligger under 

 samme bredde som de nordligste marine tertiærdannelser. Isen 

 kan jo have ødelagt mange tertiære lag; men muligvis har vi i 

 disse forhold et vink om, at bevægelserne i jordskorpen har fundet 

 sted både på forskjellig made og til forskjellig tid under midlere 

 og høiere bredder. Hermed stemmer det også godt, at de store 

 transgressioner, som Sue s s påpeger 1 ), har havt sin udgang snart 

 fra det tertiære centrale Middelhav, snart fra de nordlige have og 

 Polarhavet. Vor hypothèse fordrer ikke, at stigningerne overalt 

 skal være samtidige, den forudsætter alene, at store stigninger skal 

 være hyppigere efter lange tidsrum med en høiere midlere værdi 



l ) Antl. d. Erde II p. 690. 



