Den sandsynlige ârsag til strandliniernes forskyvning. 339 



at der fandt en landforbindelse sted mellem Nordamerika og Eur- 

 asien ; men det bliver foreløbig uafgjort, hvor denne fandt sted. 

 Efter pattedyrfaunaerne at slutte, vårede en sådan forbindelse endnu 

 under mellemeocæn. Omtrent i overeocæn og i under- og mellem- 

 oligocæn finder vi derimod en fuldstændig forskjel mellem patte- 

 dyrene i den gamle og den nye verden. Under disse tider var 

 altså forbindelsen afbrudt, og polarhavet stod sandsynligvis dengang 

 i mere åben forbindelse med de store oceaner. Era denne tid 

 kunde da de rige tertiærfloraer i de arktiske egne skrive sig. Men 

 i overoligocæn og indtil slutningen af tertiærtiden træffer vi atter 

 talrige for øst og vest fælles typer, som tyder på en ny landfor- 

 bindelse. For den yngre tertiærtid synes ligheden mellem Chinas 

 og det vestlige Nordamerikas fauna og flora, og de overmiocæne 

 og pliocæne ferskvandsskjæls lighed i det sydøstlige Europa, China 

 og det vestlige Nordamerika at tale for en forbindelse over Bering- 

 strædet (eller Aleuterne). 



De marine tertiærskjæl i det atlantiske Nordamerika har ingen 

 fremtrædencle lighed med Europas. Tvertimod synes ligheden at 

 være større i nutiden end i miocæntiden, hvilket synes at tyde 

 på, at den ovenfor omtalte landbro tversover Atlanterhavets nord- 

 lige del tilhører en yngre tid end miocæntiden. 



Således tror jeg, at forholdsvis små geografiske forandringer, 

 sandsynligvis til en vis grad understøttede af excentricitetens æn- 

 dringer og den periodiske veksling af klimatet, som forårsages ved 

 præcessionen, vil være tilstrækkelige til at forklare de klimatiske 

 ændringer, som har fundet sted. Og jeg tror i det hele taget, at 

 min hypothèse om den geologiske tidsregning er tilstrækkelig til 

 at forklare de geologiske kjendsgjerninger, ialfald med bistand af 

 ja kanske endog uden hjælp af den gamle afkjølings- og sammen- 

 trækningshypothese. 



